Vězte, že království
jsme rozdělili na tři.
Hodláme zbavit
náš značně pokročilý věk,
všech starostí a přenechat je mladším,
Bez břemene se budem plížit k smrti.
Vám, Cornwalle,
i Albany, nám drahý neméně,
veřejně chcem oznámit
rozhodnutí stran věna našich dcer
a pro budoucnost zamezit všem svárům.
Knížatům z Francie a Burgundska,
rivalům lásce k naší nejmladší,
dnes dáme odpověď.
Řekněte m,
moje dcery,
která z vás tří nás nejvíc miluje?
Goneril, ty jsi nejstarší,
mluv první.
Já miluju vás víc, než umím říct;
Dražší než zrak jste mi, než svět, než volnost;
dražší než nejdražší a nejvzácnější věc, dražší než život
zdraví, krása, čest;
Miluju vás jak děcko svého otce;
láskou, co bere dech a dusí slova.
Nade vše na světě vás miluju.
Odsud až sem to všechno bude tvoje,
To vše je navždy tvé a tvého muže a vašich potomků.
Co řekne Regan,
má druhá dcera,
žena Cornwallova?
Mluv.
Ze stejné látky jsem jak moje sestra,
a vyrovnám se jí i v lásce k vám.
Vzala mi slova z úst, když mluvila o lásce k vám;
Já k tomu jenom dodám,
že zříkám se všech slastných rozkoší
co svět a smysly mohou nabídnout,
a celé svoje štěstí nalézám jen v lásce k Vaší Výsosti.
LEAR: Tobě a všem tvým potomkům
nechť navždy připadne další třetina mé říše;
rozlehlá, úrodná a líbezná
jak ta, co dostala ji Goneril.
Co naše nejmenší,
však o to víc nám milá;
Pastviny Burgundska s révou
Francie přou se o tvou ruku;
Co řekneš, aby ti připad větší díl než sestrám?
Mluv.
Nic, můj pane.
LEAR: Nic!
Nic.
Z ničeho nic nevzejde.
Miluji vás, jak je má povinnost, ne víc, ne míň.
A tvé srdce říká totéž?
Ano, můj pane.
Tak mladá a tak bez citu?
Tak mladá,
a tak upřímná, můj pane.
LEAR: Dobře tedy!
Tu upřímnost si vezmi coby věno!
Při svaté záři slunce přísahám,
při tajemné tmě Hekaty a noci;
při planetách a jejich konstelacích co určují nám životy i smrt;
že zříkám se vší rodičovské péče,
otcovských pout a spřízněnosti krve!
Veličenstvo...
A drž se opodál, když zuří drak.
Albany a Cornwall
ať k dvěma věnům rozdělí si třetí.
Vám dvěma svěřuji svou svrchovanost,
svou moc a vše, co patří k majestátu.
Vymiňujem si, že vždy měsíc budem,
střídavě bydlet u jednoho z vás,
se stovkou rytířů a na vaše náklady.
Ponecháme si jen titul a pocty krále,
Všechno ostatní – výkonná moc a důchod a tak dále,
je vaše, synové.
Lear se zbláznil!
Vzpamatuj se, starče?
Krk na to dám, že tvoje nejmladší tě nemá ráda míň.
Jen neduní jak prázdný sud;
Je-li ti život drahý.
Rád dám ho všanc proti tvým nepřátelům
Zmiz, jdi mi z očí!
Kams je dal, Leare, když nic nevidíš.
Ať sám bůh Apollón...
Marně se, králi, dovoláváš bohů. Dokud mi stačí dech, já budu křičet, že pácháš zlo.
Vem svou odměnu.
Ukaž mému království záda;
Pokud najdou tě na mém území,
jsi synem smrti.
Byl bych radši, abys nebyla,
nežli abys byla, jaká jsi.
Smím-li si po právu,
vzít zavrženou,
pak staň se, ctnostná krásko, mojí ženou.
Tvá dcera bez věna, Králi, je teď královnou Francie.
Ztratil jsem dceru. Francouzi, je tvá;
Ať mi jde z očí, když je taková.
Otec asi dnes večer odjede.
Zcela určitě. Nejdřív k vám;
příští měsíc k nám.
Člověk neví, co od něho čekat, od starocha;
Sestru měl vždycky nejradši;
a najednou bác: z ničeho nic ji zavrhne.
Měkne mu mozek, jak stárne;
Navíc nikdy pořádně nevěděl, co chce.
Musíme něco vymyslet.
Spíš něco udělat,
A hned.
Ta nedávná zatmění Slunce a Měsíce nevěstí nic dobrého.
Ve městech bouře,;
na vesnicích svár;
v palácích zrada;
Pouta mezi otcem a synem zpřetrhána.
Čeká nás jen to nejhorší:
Korupce, podvody,
podrazy a svinstvo všeho druhu
nás teď budou provázet až do hrobu.
Vznešený a věrný Kent zavržen!
Podivné.
Mou profesí je nebýt míň, než se zdám.
věrně sloužit tomu, kdo mi dá důvěru.
milovat toho, kdo je poctivý.
mluvit s tím, kdo ví, co mluví, a moc toho nenamluví.
Bát se posledního soudu.
rvát se, jen když není zbytí.
a nejíst ryby.
Ten chlap to měl moc dobře vymyšlené. Sto rytířů!;
Jak prozíravé! Všichni ve zbrani! Každý rozmar, každý vrtoch
a každou hloupou stížnost,
každý truc
prosadil by si ozbrojenou silou,
Měl by nás všechny v hrsti.
Možná to vidíte moc černě.
Lepší moc nevěřit než důvěřovat příliš a dát se zaskočit.
Ne, můj pane.
Tu vaši mléčnou změkčilost a mírnost vám neberu.
víc vytýkám vám špatný úsudek, než chválím vlídnost, která může škodit.
Tak tedy ne.
Dobře, dobře.
Udeřil otec mého šlechtice jen proto, že pokáral jeho šaška?
Ano, madam.
Pořád mi dělá jenom naschvály;
Ty jeho věčné výtržnosti už jdou na nervy nám všem.
Mám toho dost.
Z těch jeho rytířů je smečka grázlů,
a on nás za všechno jen sekýruje.
Nechci s ním mluvit,
až se vrátí z lovu. Řekni, že stůňu
Nebudeš-li skákat, jak si pán pískne,
přičtu ti to k dobru;
a zbytek si zodpovím.
Tvařte se všichni, že vás obtěžuje.
Jestli jen cekne, a to já chci, ať odjede hned k sestře.
Ten senilní trouba si namlouvá,
že má pořád moc, i když se jí vzdal.
Starci jsou děti.
Tak noste na stůl, bude to?
Nejsem zvyklý čekat.
A ty jsi kdo?
Poctivý a slušný člověk. A chudý jako král.
Jestli jsi tak chudý poddaný, jak on je chudý král,
tak jsi chudý až dost.
Co chceš?
Sloužit.
Komu? Vám.
Ty mě znáš?
Neznám;
ale máte v sobě něco, čemu bych rád říkal „pane“.
Co to je? Autorita.
Následuj mě;
Budeš mi sloužit.
A když se mi budeš líbit i po obědě,
zatím si tě ponechám.
Rytířům dejte znát, že pro vás jsou jen vzduch. Jen ať si stěžují, tím líp.
Večeři!
Hej, večeře!
Kde je ten lump? Můj šašek?
Zavolej mi sem šaška.
Á, to vy pane.
Kde je má dcera?
Zavolej toho troubu zpět.
Hej, vy!
Kde mám šaška?
Mám doje, že všichni spí.
Kde je ten vořech?
Říká, pane, že dceři není dobře.
Proč ten otrok nepřišel, když jsem jej volal?
Neodpovídal mi.
Vaše veličenstvo se nebaví
se stejnou obřadností, jako dřív.
Běžte a vyřiďte mé dceři, že s ní chci mluvit.
A zavolejte mi i šaška.
Aha,
vy, pane.
Pojďte sem, pane.
Víte, kdo jsem, pane?
Otec mé paní. " Otec mé paní "!
Ty prašivý pse!
Ty ničemo!
Ty čokle!
Nenechám se uhodit, pane.
Ani podrazit, jste mizerný fotbalista.
Já tě naučím mluvit!
To nic není, šašku.
Dokázal bys z ničeho udělat něco, kmochu?
To ne, hochu; z ničeho nelze dělat něco.
Dej mi vejce, kmotře, a já ti dám dvě koruny.
Jaké dvě koruny to budou?
Nu, když rozbiji vejce v půli
a vyjím žloutek,
obě koruny – skořepiny.
Vtip ulítnul z tvé lysé koruny když jsi svou zlatou složil se sebe.
Prosím tě, kmochu, postarej se o nějakého kantora, jenž by tvého blázna lhát učil.
Já bych tak rád se učil lhát.
Opovážíš-li se lhát, chlapíku, budeš bit.
Divím se, jak jste si příbuzni ty a dcery tvoje.
ony mne chtějí vidět bita za pravdomluvnost, ty zase mne chceš bít pro lhaní,
a časem bývám bit, že držím hubu.
Raděj bych už byl čímkoli jiným, jen ne šaškem;
a přece bych nechtěl být tebou, kmochu;
neboť jsi svůj vtip ostříhal s obou stran a v prostřed nic nezbylo.
Tydlýdu - kdo nemá kůrku ani střídu
všeho pln, přec trpí bídu.
Kdypak jsi navyknul té zpěvnosti, hochu?
Přišlo mi to v obyčej od oné doby, kmochu, co jsi své dcery nad sebou matkou učinil;
metlu dal do ruky a spustil kalhoty.
Tu aj! z radosti plakaly
a já pro hoře zpíval
že taký král si na mžík hrál a u bláznů se shříval.
Kdo není kam vítr tam plášť
ten se brzy nastydne.
No jo, no jo,
Však já už jsem zticha; I když mlčíte, váš výraz mluví jasně.
Pročpak ta chmura na čele, dcero?
Poslední dobou se pořád mračíš.
Nejen váš oprsklý a drzý šašek,
Ale s ním všichni z vaší družiny jsou samá hádka, výtržnost a spor,
a řádí tak, že je to k nesnesení.
Myslela jsem, že když vás o tom zpravím zjednáte nápravu;
Když ale vidím, jak mluvíte a jednáte vy sám,
Mám strach, že jim to nejen schvalujete, Leč sám jim jdete příkladem;
Je-li to tak, pak zasloužíte výtku,
A nápravu si zjednám sama.
FOOL: Znáte to, strejčku,
Krmila pěnička kukačku jak svou,
Až jí tom mládě hlavu ukouslo.
A tím to haslo, Svíčka dohořela.
Jsi vůbec moje dcera?
Proboha, buďte rozumný, víc nechci.
Kam jste dal svoji příslovečnou moudrost? Zbavte se vrtochů, co změnily
Vás tak, že nejste už sám sebou.
I osel pozná, když vůz táhne koně. Kočičko moje, jak já mám tě rád.
LEAR: Zná mě tu někdo?
Je tu někde Lear?
Chodí tu Lear?
Mluví tu Lear?
Kam dal Lear oči?
Sni či bdí?
Kdo je Lear?
Řekne mi někdo konečně, kdo jsem?
Learův stín.
Rád bych se to dozvěděl.
Vaše ctěné jméno,
vzácná paní?
Nechoďte na mě s tímto divadlem, To je jen další z vašich trapných kousků.
Snažte se chápat, co mám na mysli,
Jste starý, Ctěný, a měl byste být moudrý.
Máte tu celou stovky rytířů;
Zpustlí a drzí hulvátci to jsou,
Co žerou, chlastají a smilní tak,
Že náš dvůr připomíná spíš putyku či bordel,
než spořádaný dům.
Ostudné je to, fuj, a nápravu je třeba zjednat hned.
Já vás teď prosím, A oč vás prosím, udělám i bez vás,
Zmenšete počet těch svých rytířů;
A ponechte si jenom řádné muže
Co dělali by čest jak vám,
tak sobě
I vašim létům.
Temnota a ďábli!
Sedlejte koně!
Svolejte mé lidi!
Obtěžovat tě nebudu, ty zrůdo!
Mám ještě jednu dceru.
LEAR: Lžeš dravče,
sprostě lžeš!
V mé družině jsou samí skvělí muži,
Co nadevše ctí povinnost a službu.
A úzkostlivě dbají na své jméno
dbají na své jméno.
Leare, Leare!
Na bránu bouchej, co dovnitř hloupost vpustila
a rozum vypustila ven.
Jsem, pane, bez viny,
a netuším, co vás tak rozrušilo.
Možná, možná.
Poslyš mě, přírodo,
má bohyně, slyš.
Učiň, ať tahle potvora je navždy neplodná!
Změň svůj záměr, byl-li jiný,
Ať její lůno chřadne v neplodnosti
Ať ženské orgány v ní uvadnou
A její zvrhlé tělo nevydá plod, co by jí byl ke cti.
Jestli přesto bude mít dítě,
stvoř ho ze žluči,
Dej, ať ji trýzní hnusná zvrhlá zrůda.
Na čele ať vyryje jí vrásky.
Řečištěm slz ať rozleptá jí tvář.
Za starosti a péči mateřskou ať odmění ji pohrdavým smíchem!
Pak pochopí, že nevděk dítěte
Ublíží víc, než zmijí zub.
Koně jsou už usedlaní?
Tvoji oslové je osedlali.
Ten dopis sestře už je připraven?
Ano, madam.
Podej jí zprávu o mých obavách. Už ať jsi pryč.
Přes velkou lásku k vám, Goneril
myslím, že jste to trochu přehnala.
Dost, prosím vás.
Tvá druhá dcera se k tobě bude chovat slušně, uvidíš;
Vypadá sice stejně jako ta první,
ale je mezi nimi slušný rozdíl, já vím, co říkám
Co říkáš, blázne?
Že ti dá slušně zabrat.
Víš, proč máš nos mezi očima?
Ne.
Abys měl oči vedle nosu.
Oči vidí, co nos nevyčmuchá.
Ukřivdil jsem jí.
Víš, z čeho si ústřice ulejvá ulitu?
Ne. Já taky ne.
Ale vím, proč šnek potřebuje domeček.
Proč?
Aby měl kam složit hlavu; A nerozdá ho dcerám.
Zapomenu, že jsem hodný tatínek.
Hodně hodný tatínek.
Proč sedm hvězd je sedm hvězd,
to víš?
Protože jich není osm?
No vidíš.
Jednou z tebe bude dobrý blázen.
Vzít mi, co mi patří.
Obludný nevděk.
Kdybys byl můj šašek, strejčku,
dal bych tě spráskat. Zestárnout jak ty, to je mladická nerozvážnost.
Jak to?
Člověk nemá zestárnout, dokud nemá rozum.
Nebesa,
ať se nezblázním, to ne!
Já nechci přijít o rozum.
Já ne.
Ale, ale, Edmunde, bratře!
Co je to tady za chmurnou meditaci?
Přemýšlím, bratře, o předpovědi, kterou jsem tuhle četl,
Týkala se důsledků těch Nedávných zatmění.
Tvoje starosti bych chtěl mít!
Ty důsledky prý vůbec nejsou blahodárné;
Zvrhlé vztahy mezi rodiči a dětmi;
smrt, bída,
Rozpad starých přátelství, rozbroje, hrozby.
Když nám nepřeje štěstěna,
Viním za svá neštěstí,
slunce, měsíc, hvězdy,
Jako by z nás dělal opilce, lháře a cizoložce
vliv nějakých planet.
Proč ten cejch? Proč sprostý, podlý
bastard?
Otec a matka souložili pod souhvězdím Draka,
a já se narodil pod velkou medvědicí,
Z čehož plyne, že jsem pěkná bestie a chlívák.
Byl bych to, co jsem,
i kdyby na mé bastardské početí mrkla očkem
i ta nejcudnější z cudných hvězd.
Když syn je na vrcholu sil,
A otec už jen chátrá,
Měl by se syn stát Poručníkem otce.
A spravovat jeho majetek.
Tahle vláda starců
nám ničí naše nejlepší léta.
Vévoda z Cornwallu a Regan, jeho choť, sem dorazí dnes večer.
Co tak najednou.
Skvělé, skvělé!
Tomu se říká voda na můj mlýn.
Je třeba jednat rychle a mít štěstí!
Když ten dopis přijde včas,
Právoplatnost mu bude málo platná. z pancharta bude pán. pan Panchart Edmund!
Právoplatný Edgare,
mám právo na tvé statky.
Bohové,
Stůjte při panchartech!
Otče!
EDMUND: Přísahal jsem, že v žádném případě.
V žádném případě co?
Mě nepřesvědčí, abych vás, pane, zavraždil.
Když jsem mu řekl, že pomstychtiví bozi Ztrestají krutě každou otcovraždu;
Že početná a pevná pouta jsou, Co víží syna k otci.
Můj syn Edgar.
Pohrozil jsem mu, že ho vyzradím.
„Ty bastarde,“ řval
"holej zadek máš,
" a myslíš, že ti někdo uvěří?"
Nemůže být takový netvor,
Aby tohle udělal otci, který ho Bezmezně a něžně miluje.
Krk na to dám,
že to napsal jen proto, aby vyzkoušel mou oddanost k vám,
ne z úmyslu ublížit.
Myslíš?
Nikdy předtím s tebou o té věci nemluvil?
Slyšel jsem, jak říká, že když syn je na vrcholu sil
a otec už jen chátrá,
Měl by se syn stát Poručníkem svého otce,
A spravovat jeho majetek.
Ten lump!
Zvrácený, odporný lump!
Jestli vám to pane není proti mysli,
Skryju vás někam, kde nás uslyšíte.
Edgare, kdy jsi naposled viděl mého otce?
Rozešli jste se v dobrém?
Nepozorovals u něj známky nelibosti?
Snaž se rozpomenout. nemohls ho něčím urazit?
Co to znamená?
"kdyby náš otec usnul a já ho pak už nevzbudil,
"půlka jeho majetku by byla tvá,
"a navždy bys tím získal lásku svého bratra. "
"Edgare. "
Pomoc! Vražda!
Jak jsi k tomu přišel? Našel jsem to v pokoji.
Nějaký padouch mě musel pomluvit. Toho se obávám.
Nemluvils někdy proti Cornwallovi?
Prý jede k nám, teď v noci, moc spěchá, a Regan je sním.
Nepomluvils u něj vévodu z Albany?
Ani slovem. Pomoc!
Řekl jsem ti, co jsem viděl a slyšel ale, jen náznakem.
Ta hrůza se ani nedá vypovědět.
Musím na tebe tasit, jen jako. Promiň.
Tas taky dělej, že se bráníš.
A teď uteč!
Hej, světla!
Stůj!
Světla!
Kde je ten lump?
Stál tady ve tmě s vytaseným emčem, pane.
Za ním.
Tak honem!
No tak!
Ty jsi můj věrný, pravý syn.
Všech svých zemí,
tě učiním dědicem.
Otevřte!
Vaše dcera Regan a vévoda jsou pryč.
Dost divné, co, že odjedou si jen tak z domu pryč.
Já slyšel, že ještě včera večer na odjezd nepomýšleli.
Povídá se, že vydali se do Gloucesteru.
Jeď do Gloucesteru napřed
s tímto dopisem.
A dceři řekni jenom to, na co se tě zeptá, až si to přečte.
A hoď sebou, nebo tam budem dřív, než ty.
Usiloval ti kmotřenec mého otce o život?
Srdce mi puká, moje staré srdce.
Tak, tak.
Slyšel jsem, Edmunde, že choval jste se jak pravý syn.
To byla povinnost.
Když nemůžu uprchnout, zachráním aspoň sebe.
Tvář
Pomažu si hlínou
Jako žebrák.
Chudák Tom!
Kdo má něco pro chudáka Toma?
Almužnu pro chudáka Toma!
Chudák Tom!
Edgar,
já
Nejsem nic.
Edgar já nejsem nic.
Ha!
Sloužíš tady v domě? Jo.
Kde můžem ustájit koně?
Třeba v blátě, pro mě za mě.
To není odpověď, příteli.
Nejsem tvůj přítel.
Co tě to popadlo? Já tě neznám.
Ale já tě znám.
Kdo jsem? Mluv?
Darebák a lump,
sviňák, náfuka,
čubky syn a dědic, od každýho trochu.
Pryč ode mě, fuj! S tebou se já zahazovat nebudu.
Neseš dopisy, co pomlouvaj krále,
a děláš poskoka Goneril, co kuje proti veličenstvu pikle.
Ty drzý lotře!
Pojď, přičichneš si ke krvi, pojď, panáčku!
Ty hnusný, drzý fracku!
Seřežu tě jak psa!
Mor na tvůj epileptický ksicht!
Copak nikdy nedojdu míru?
Ano, pane; ale hněv má přednost.
Proč se hněváš?
Pane, s vaším laskavým dovolením
našlapu toho lumpa do hašenýho vápna,
a vybílím s ním záchod.
Jak k tomu přišel, že mu říkáš lump?
Nelíbí se mi jeho obličej.
To můžeš říkat o každém, i o mně.
Poznal jsem už příjemnější tváře.
Ten chlap se nezdá. s tím zobákem mu narost hřebínek,
za maskou sprosté drzosti jen skrývá svou pravou tvář.
On, a lichotky? Kdepak, on vždycky říká, co si myslí!
Vím pane, nejsem lichotník.
Sloužím králi.
Kládu sem, tak bude to.
Na můj život a čest, bude v ní sedět až do oběda.
Do oběda!
Až do večeře, můj pane;
K tomu celou noc.
Psa svého otce byste takhle týrat nesměla.
Otcova slouhu však smím.
Prosím vás, pane, nedělejte to.
Krále se to jistě dotkne osobně.
To už my si zodpovíme.
A nedotkne se osobně mé sestry, když šlechtic v jejích službách
byl tak sprostě osočen?
Do klády s ním!
Je mi tě líto, příteli.
A bude zle.
Přimluvím se za tebe.
Radši ne, pane.
Nespal jsem a měl jsem těžkou cestu. Prospím se a pak si zapískám.
Usměj se na mě, Štěstěno,
a pootoč své kolo.
Dobrou noc!
# Jo, tatík v hadrech, ten má pech #
# děti se za něj stydí ##
Ha, ha!
Nasadili mu botičku, no ne!
Copak ten, kdo to proved, nevěděl, kdo je tvůj pán?
Věděl a věděla, pane. Byl to váš syn a vaše dcera.
Ne. Ano.
Ne, říkám já. Já říkám ano.
Ne, to by neudělali. Ano, to udělali.
Ne, to ne, to by se neodvážili!.
Když odtud vítr fouká, bude hůř.
Hořkost mi stoupá rovnou do krku. Já se snad zalknu!
Zpátky, hořkosti,
klesni,
kam patříš.
Kde je moje dcera? Uvnitř, můj pane. U vévody.
Zůstaňte tady. Půjdu tam sám.
Jak to, že král má tak malou družinu?
Do klády s tebou za tu otázku!
Dáme tě do školy k mravencům,
Když přijde zima, zalezou do teplíčka.
Slepec nemůže jít rovnou za nosem,
protože nemá oči;
Ale i nos pozná mrtvolu, když páchne.
Když se kolo Štěstěny koulí s kopce dolů,
pusť se ho, než ti strhne vaz;
Když stoupá,
drž se ho.
Až ti někdo dá lepší radu, rád vezmu tu svou zpátky.
Ale lumpové by si ji měli vzít k srdci, když od srdce ji dává blázen.
Tak, pane,
# Kdo slouží jen, že víc chce mít #
# a naoko se koří #
# ten sbalí se, jak začne hřmít #
# a opustí tě v bouři ##
Kdes k tomu přišel, blázne?
V kládě ne, ty blázne.
Že musím počkat?
Že jsou unaveni? Po noční cestě?
Samé vytáčky!
Můj pane, víte, jak vévoda je výbušný.
Výbušný? Cože?
Glostře, poslouchej, chci mluvit s vévodou a jeho ženou!
To jsem jim vyřídil, můj vzácný pane.
Vyřídil!
Řekni, že král, slyšíš, král -
Ano, můj pane.
- chce mluvit s Cornwallem.
a otec s dcerou;
Chce, žádá, poroučí a čeká službu.
Vyřídils to?
Já lapám po dechu a krev se ve mně vaří?
Tak on je výbušný?
Vyřiď mu, že – ne, ještě ne.
Možná mu není dobře.
Záchvat churavosti si vykládám jak projev zdravé mysli!
Kdybych byl král, proč on by seděl v kládě?
Pusťte mi sluhu z klády.
Řekni jim, že král chce s nimi okamžitě mluvit.
Okamžitě, teď hned.
Ať vyjdou ven, nebo jim zabubnuju,
na dveře tak,
že zabiju jim spánek.
Kéž byste se zase usmířili.
Mám srdce v krku!
Dolů, povídám.
Dobré jitro vám oběma.
Buďte zdráv, Výsosti.
Ráda vás vidím, Výsosti.
Regan,
To doufám.
Myslím, že mám důvod doufat.
Tebe už pustili?
To proberem až později.
Má milovaná Regan,
tvá sestra je moc zlá.
Dráp nevděku mi zatíná až do srdce jak sup.
Ta její surovost a sprostota;
se nedá ani vypovědět, Regan...
Regan!
Nemyslím, že by sestra v nejmenším porušila své závazky.
pak měla proč a její snaze nelze,
můj pane, vytknout vůbec nic,
Proklínám ji! Jste už moc starý, pane.
Váš život dospěl na samý práh smrti.
Svěřte se do péče rozumných lidí,
co vyznají se ve vás líp než vy.
Proto vás prosím, vraťte se zas k sestře.
Omluvte se jí.
Poslechni si, jak mi to bude slušet:
"Má drahá dcero, promiň, jsem už starý. Stáří je na nic."
" Na kolenou prosím o oblečení, o lůžko a stravu. "
Nehrajte nevkusný tyátr, pane,
a vraťte se zas k sestře. Nikdy, Regan.
Ať na ni padne všechna zloba nebe, na nevděčnici!
Smiluj se, nebe! Až ho to zas chytne, prokleje taky mě.
Ne, Regan.
Tebe nikdy neprokleju.
Jsi něžná bytost, neumíš být zlá.
To její oči žhnou, ty tvé jen hladí,
a nepálí.
Ty nemáš v povaze upírat mi, co mám rád,
Oklešťovat mou družinu,
ty na mě nekřičíš,
a nezavíráš mi dveře před nosem.
Ty pořád máš na paměti tu půlku království, co dostalas ji věnem.
Bozi,
ctíte-li stáří,
úctu uznáváte,
jste-li sami staří, sestupte,
vemte mou věc za svou:
a stůjte při mně.
Nestydíš se, když hledíš na můj vous?
Cože, ty jí chceš podat ruku, Regan?
Proč ne, můj pane? Provedla jsem něco?
Co nerozum či senilnost má za zlo, přec zlé být nemusí.
Mně pukne srdce?
Kdo vsadil mého sluhu do klády?
Já, pane. Ty, opravdu?
Prosím vás, otče,
máte už svá léta.
Vraťte se k sestře,
s polovičkou mužů,
po zbytek měsíce bydlete u ní. Pak přijďte ke mně.
Teď jsem mimo dům
a nemohu vás jaksepatří přijmout
Vrátit se k ní? A s polovičkou mužů?
Radši se zřeknu střechy nad hlavou
a budu čelit nevraživým živlům.
Nouze mě naučí žít v míru
s vlky a sovami.
Jak chcete, pane.
Nedopusť, dcero, abych zešílel.
Nebudu tě už obtěžovat.
Sbohem.
My dva se vidíme už naposled,
A přece jsi má dcera, moje krev,
mé tělo;
Nebo nemoc mého těla
k níž já se musím hlásit;
Nádor jsi,
morový vřed, co rozežírá krev.
ale proč to říkám.
I bez mých výčitek se dočkáš hanby;
Neprosím se,
aby tě srazil blesk,
nežaluju bohům na tvou špatnost.
čas všechno spraví;
tebe možná taky;
já nespěchám;
Zůstanu u Regan, já a sto rytířů.
Její či moji sluhové, můj pane, se o vás přece dobře postarají.
Proč ne, můj pane?
Kdyby vás někdy v něčem zanedbali, zjednáme nápravu.
Chcete-li ke mně,
vemte si pouze pětadvacet mužů.
Víc nepřichází vůbec v úvahu, vím už teď, jak jsou nebezpeční.
Dal jsem vám všechno.
Bylo načase.
Všechno, co mám,
vám svěřil do péče,
a vymínil si
pouze stovku lidí.
Slyšel jsem dobře? Pětadvacet, Regan?
Slyšel jste dobře. Víc jich ke mně nesmí.
Zlí lidé hned zkrásní,
když kolem nich jsou ještě horší.
Nebýt nejhorší vždy zasluhuje chválu.
Půjdu k tobě.
Tvých padesát je víc než pětadvacet.
jsi dvakrát lepší nežli ona.
Poslyšte, můj pane,
K čemu vám je, můj pane, pětadvacet, deset, k čemu pět,
v domě, kde je tolik lidí, co jsou vám plně k službám?
K čemu jeden?
S tím na mě nechoďte!
I nejchudší žebrák má víc, než nutně potřebuje.
Dejte nám jenom to, co potřebujem,
a nerozeznáte nás od zvířete.
Kdyby ti stačilo být krásně v teple;
k čemu by byly tvoje krásné šaty,
které tě ani nezahřejí?
K čemu?
Dejte mi trpělivost,
trpělivost potřebuju, bozi!
Stáří a žal
jsou k uzoufání!
Jestli srdce
mých dcer jste na mě poštvali,
hlupáka aspoň ze mě nedělejte;
Vznešenost hněvu mi dopřejte,
Zženštilé slzy mi nesmí hyzdit tvář.
Ne, ne, vy zrůdy!
já se vám pomstím,
Jak, to ještě nevím
celý svět ale hrůzou ustrne!
Vy myslíte, že budu plakat.
Ne, ne, já plakat nebudu.
Mám k pláči důvod;
ale tohle srdce se rozbije na tisíc kousků dřív
než budu plakat.
Já se zblázním, blázne...
Ten dům je stísněný.
Král s doprovodem by se sem ani nevešel.
Může si za to sám.
Sám se vyhnal ven Teď vychutná svou pošetilost do dna.
Pokud jde o něj, je mi vždycky vítán. Však rytíř ani jeden.
Mluvíš mi z duše.
Kde je hrabě z Glostru?
Král strašně zuří.
Komu není rady,
ten se poučí jenom z toho co si sám nadrobí.
Zavřete brány. Ta jeho smečka ho ještě poštve proti nám.
Zavřete brány, pane můj.
Hyjé!
Strejčku Leare, strejčku Leare, vezmi šaška s sebou.
LEAR: Duj, větře!
až ti puknou tváře!
Běsni.
Duj!
Přívaly s nebe, smrště mořských vod,
až po korouhve
zatopte nám věže.
Blesky, vy nebe ohněm rozstřelte,
ohlašte hrom, pak rozčísněte dub,
a bílou hlavu sežehněte mi!
Ať bije hrom a zaoblenou zem,
jedinou ranou zkuje na placku;
Ty pukni, Přírodo, a utrať sémě,
z něhož se rodí nevděčníci!
Ale no tak, strejčku, Stačí pár kapek svěcené vody lichotek
a je to v suchu. Proč stát v mokru přede dveřmi?
Odpros dcery, strejčku.
Tahle noc se s mudrci ani blázny mazlit nebude.
Burácej z plných plic.
a plivej déšť
a oheň.
Co jsou blesky proti dcerám.
Na vás si nestěžuju, živly.
Vám jsem nedal království,
nejste mé děti,
nemáte ke mně žádné závazky.
Tak do mě tlučte, když se vám to líbí.
Ubohý, slabý, vysmívaný stařec
je váš.
Proč ale shůry dvěma zmijím
pomáháte vést válku proti staré
a bílé hlavě, jako je ta má?
Servilní, hnusné, podlé je to, fuj!
Kdo nemá místo, kam by složil hlavu.
Ne, budu jako trpělivost sama
a neřeknu nic.
Je tam někdo?
Mudrc a blázen.
Ať velcí bozi, kteří rozpoutali to peklo na nebi
najdou své vyděšené nepřátele.
Třeste se vy, kdo hříchy skrýváte
před spravedlivým trestem.
třeste se vy zabijáci, krvesmilníci
pokrytci, co se tváříte jak svatí.
a zákeřně a podle vraždíte,
kéž provalí se vaše skryté viny,
své strašné soudce proste o milost.
Jsem člověk, jemuž ukřivdili víc než on kdy křivdil jiným.
Tady je nějaká salaš.
Před bouří vás trošku ochrání.
Začínám ztrácet rozum.
Jak se máš, chlapče můj, jak se máš?.
Není ti zima?
Mně ano, brr. Kde je ta sláma, chlapče?
Magickou moc má nouze
Z bezcenných věcí hned udělá poklad.
Kde je ta salaš?
Ubohý blázne,
Ten kousek lítosti v mém srdci patří tobě.
FOOL: # Ten, komu rozum v hlavě zbyl #
# pršelo, joj, těch fujavic #
# bere, co osud nadělil #
# ať prší dál, a pořád víc ##
Pojďte, můj pane.
Tobě se zdá, že tahle lítá bouře nás promáčí na kůži;
Tobě to tak připadá.
Když máme větší bolest, tu menší sotva cítíme.
Když medvěd
nás zažene až ke řvoucímu moři, vzepřeme se mu.
Jenom klidná mysl
citlivě vnímá bolest.
Smršť v mé duši
vzala mým smyslům všechnu vnímavost,
V srdci mi tepe
jenom nevděk dětí.
Já se pomstím. Ne, nebudu už plakat.
Vyhnat mě! Do takové noci!
Chlístej;
já všechno vydržím!
Jdi.
Pomodlím se,
a pak budu spát.
LEAR: Chudáci nazí,
ať jste kdekoli,
zbídačelí a zbičovaní bouří,
bez střechy nad hlavou a hladoví,
jak ochrání vás,
před slotou pár hadrů?
Já na vás málo myslel!
Kaj se, Pýcho;
vydej se živlům všanc, ať pocítíš, co cítí ubožáci
o nadbytek se s nimi rozděl,
abys dokázala, že nebe může být i spravedlivé.
Jdi na kutě a koukej se zahřát.
Tys taky rozdal všechno dcerám? A takhle jsi dopad?
Kdo má něco pro ubohého Toma?
Ty jdi a zabav nějak vévodu.
Kdyby se po mně ptal, jsem nemocný nebo jsem šel spát.
I kdybych měl přijít o život, jako že mi to hrozí,
musím mu pomoci. je to král a můj starý pán.
Opatruj se, prosím tě.
LEAR: Čím jsi dřív býval?
Sloužil jsem dámě tělem i duší;
Vlasy samou kudrlinku měl. Od své dámy rukavici nosíval jsem na čepici;
Chtíči jejího srdce sloužil
temných skutků se s ní dopouštěl;
Co slovo, to přísaha,
Co přísaha, to porušený slib.
Ve smilstvu jsem usínal a ve smilstvu se probouzel.
Wine lov'd I deeply, dice dearly;
Hluboce víno miloval a kostky mi byly drahé.
V srdci faleš,
v uších pomluvy, na rukách krev;
Líný jak prase, prohnaný jak lišák,
žravý jako vlk, vzteklý jako pes,
dravý jako lev.
Vrzáním střevíců, šustotem hedvábí
se nedej obloudit a žádné ženské nedávej své srdce.
Prokleté pakáži pekelné se vzepři.
Skrz trní hlohů vítr fouká.
I v hrobě by ti bylo líp
než tady stát a nahé tělo vystavovat zuřícímu nebi.
Což člověk není víc než tohle?
Jen se na něj dobře podívejte.
Bourci nedlužíš hedvábí, dobytku kůži,
ovci vlnu, ani kočce pižmo.
My tři jsme nepůvodní, vylepšení civilizací.
Ty jsi však člověk ve své podstatě.
Obnažené lidství je ubohé, holé, dvounohé zvíře,
jako ty.
Dolů se vším, co je vypůjčené!
Tady mě rozepněte, honem.
Kdo je to?
Kdo tam?
Jak se jmenujete?
Kdo tam?
To bude čert Dagobert!
A pak – jen tak z žertu – poslal babu k čertu!
Pán temnot je džentlmen;
Modo mu říkají a Mabu.
Chudák Tom se třese zimou.
Pojďte, můj pane. Vyhledal jsem vás, abych vám nabíd plný stůl a teplo.
Nejdřív chci mluvit s tímhle moudrým mužem. Odkud se bere hrom?
Jděte s ním radši do tepla, můj pane.
Co právě zkoumáš?
Jak ďábla zažehnat a pobít vši.
Dovol mi dotaz soukromého rázu.
EDGAR: Ve věži Hrál si Roland na hrdinu.
když slyší,
" ho, ho, ho, už chytám slinu. Angličan je tu, čichám člověčinu."
Než odsud odejdu, pomstím se mu.
Co bych za to dal, kdyby nezradil,
Že zrovna já jsem na to musel přijít!
A moje láska Ti otce nahradí.
Tahle věrnost Z tebe udělala hraběte Gloucesteru.
Jde o velmi závažnou věc.
Vypátrej, kde se zdržuje tvůj otec,
Musím ho dát zatknout.
FOOL: # Přijď ke mně, Bětko, přes vodu skoč #
# Ráda bych skočila, sukýnku smočila #
# nemůžu ale neptej se proč ##
EDGAR: Prohnaná pakáž pekelná pronásleduje Toma slavičím hlasem.
Černej čert Krutibřuch vlezl Tomovi do břicha a škrundá a škrundá, že chce dva čerstvý slanečky.
Neškrundej, Krutibřuchu, neškrundej, nedostaneš nic.
Nestůjte tu jak omráčený, pane.
Odpočiňte si tady na poduškách?
Ne, nejdřív bude soud.
Předveďte svědky.
Zaujmi místo, soudce v taláru.
Tys jeho kolega, seď vedle něho.
A ty jsi z poroty. Posaď se taky.
Musíme soudit spravedlivě.
Ovce se pasou v obilí
a pasák oči klíží kdyby jen trochu zapískal
nikdo jim neublíží.
Mňouk, mňouk, mňouká mour mouratý.
Jako první předveďte Goneril.
Přísahám zde před tímto slavným soudem, že vykopla z domu chudáka krále, svého otce.
Předstupte, paní. Jmenujete se Goneril?
Jen ať to zkusí popřít.
Promiňte, prosím, já vás měl za štokrle.
A zde je druhá.
Na pohled i v srdci je celá pokřivená! Zadržte ji!
Do zbraně, honem!
Soud je podplacený! Ty zrádný soudce, tys ji nechal utéct?
Kam poděla se, pane, trpělivost, kterou jste pyšně dával na odiv?
Jak na mě všichni štěkají, ti psi a pejsci: Bojar, Brok i Brix.
Tom už je zpraží pohledem. Pryč, potvory!
Měj si třeba černou hubu a v ní plno strašných zubů,
buď jsi chrt či pinčl, stopař, mopslík, boxer nebo ohař, buď si fena, buď si pes.
Tom tě zpraží pohledem.
Chudáček Tom je na suchu.
Pitvu provedem;
Podíváme se, co se to stalo s Reganiným srdcem.
Zjistíme, co je příčinou všech zatvrzelých srdcí?
Tady si lehněte, pane, a odpočiňte si.
LEAR: Tebe si, pane, najmu do družiny;
Můj rytíř budeš. Jenom tvé šaty se mi nelíbí.
Perská móda, říkáš,
Jistě, jistě, ale jdi se převléct.
Ztýraná duše spí.
Rychle do doveru, příteli.
Usilují mu o život, to vím.
Francouzské vojsko se vylodilo.
Budeš tam vítán a ujmou se tě.
GLOUCESTER: Jste moji hosté, přátelé;
Mučit mě, to ne.
Francouzské vojsko se vylodilo. Vraťte se rychle zpátky k manželovi.
Ať se rychle připraví. My učiníme totéž.
Edmunde, dělejte sestře společnost.
Přiveďte Glostra, toho zrádce.
Svažte ho jako zloděje.
Okamžitě ho pověste. Vyškubněte mu oči.
To nechte na mně.
Sbohem, pane z Glostru.
Odplata, která stihne vašeho zrádného otce
nebude podívaná pro vaše oči.
Sbohem, drahá sestro.
Lišák nevděčný!
Je to hnusný zrádce.
Co to má znamenat?
Jste moji hosté, přátelé.
Svažte ho, povídám.
Jsem váš hostitel.
Co chcete udělat?
Tak dost! Co je v těch listech z Francie?
Komu jsi poslal šíleného krále?
Mluv.
Mluv pravdu. My už stejně všechno víme.
Kams poslal krále?
Do Doveru.
Proč do Doveru? Což neměls pod trestem...?
Proč do Doveru?
Ať kouká odpovědět.
Proč do Doveru?
Nechtěl jsem vidět, jak mu vyškrábeš ty jeho staré oči.
Neuvidíš.
REGAN: To druhé taky; Ať si nezávidí.
Ven, hnusné bělmo!
Zadržte, můj pane. Sloužil jsem vám od dětství, však lepší službu jsem vám neprokázal, než teď, když křičím: „Dost!“!
Zcela sám ve tmě!
Edmunde.
Proč voláš toho, kdo tě nenávidí.
To on tě udal. Odhalil tvou zradu;
Ten, a slitovnost?
CORNWALL: Regan,
Pojďte se mnou, paní.
Jsem zraněn.
Tu mrtvolu vyhoďte na hnojiště.
EDGAR: Světe, světe!
Nebýt tvých krutých proměn
Nechtělo by se nám umírat.
Tomovi je zima.
To je ten naháč?
Můj pane, pojďte sem.
Znáš cestu do Doveru? Ano, pane.
Pro bohy jsme jak mouchy.
Zabíjejí nás jen tak z dlouhé chvíle.
Šetři slova. Zakloň hlavu;
Nechť můj polibek,
Pozdvihne tvého ducha.
Až do smrti jsem tvůj.
Můj drahý Glostře.
Ne, není muž jak muž!
Já patřím tobě,
a v posteli mám hňupa.
To už ti nestojím ani za pozdrav?
Goneril.
Nestojíš ani za prach, co do tváře ti vžene vichřice.
Jde z tebe strach.
Už nech těch hloupých řečí.
Co jste to provedly?
Jste tygřice, ne dcery.
Co jste to provedly?
Jak zvrhlé, jak barbarské,
Vlastního otce a starce
jste připravily o rozum.
Přijde den, kdy lidé navzájem se požerou,
jak zrůdy z hlubin.
Ty, ty zbabělče! Kde jsou tvé bubny?
Cizí prapory a cizí přilby nám zaplavují zem,
a ty tu vedeš mravokárné žvásty,
a fňukáš jak -
Už dost, ty ďáblice!
Pošetilý blázne!
Škoda že nesmím dovolit svým rukám aby ti maso orvaly až na kost
jak to chce moje rozvášněná krev.
Promluvil právě učiněný chlap...
Mňau!
Bozi jsou spravedliví,
Z hříchů, v nichž si libujem si na nás pletou bič.
To hříšné, temné místo
kde tě zplodil
ho stálo zrak.
Nedělej rámus, nedělej rámus;
Zatáhni záclony. Tak.
Ráno půjdem k večeři.
A já, já půjdu spát v poledne.
K útesu doveď mě, co sklání hlavu do hrůzné propasti:
Přiveď mě až na jeho samý okraj.
Odtamtud už budu trefit sám.
EDGAR: Pojďte, pane.
Kdy budem už nahoře na útesu?
Právě tam lezem. Ale dá to zabrat.
Mám dojem, že jdem po rovině.
Prudce stoupáme.
No tak, pane;
Už jsme tam.
Stát.
Ta hrůza jen pohlédnout do závratné hloubky!
Vrány a kavky, co krouží tam dole
jsou jako brouci.
Rybáři dole na břehu se hemží jak myši;
kotvící loď připomíná člun,
člun zas bóji menší nežli tečka.
Hučení příboje, co přesýpá na břehu moře líných oblázků
sem k nám už nedolehne.
Nesmím se dál dívat;
jinak se mi zatočí hlava a jeden chybný krok mě svrhne do propasti.
Postav mě tam, kde stojíš ty.
Dejte mi ruku.
Právě stojíte na samém kraji.
Stačí poskočit a přijde vám to draho.
Pusť mi ruku.
Dej mi sbohem,
chci slyšet tvoje kroky.
Sbohem, pane.
Z celého srdce.
Sbohem, příteli.
Vy mocní bohové!
Zříkám se světa,
a před vaším zrakem,
v pokoře setřásám své utrpení.
Kdybych je snášel dál a neskočil,
vzepřel bych se tím vaší mocné vůli,
a knůtek života, co ošklivím si
by stejně dohasl.
Žije-li Edgar, žehnejte mu!
Sbohem, pane! Příteli!
Hej, pane! Slyšíte?
Tak ozvěte se!
Jdi pryč a nech mě umřít.
Nebýt jak pápěří či pavučinka,
rozstříkl by ses jako vejce;
Ty však dýcháš, jsi celý, nekrvácíš, mluvíš a nic ti není..
Že žiješ, je zázrak. Mluv na mě ještě.
Spadl jsem, nebo ne?
Z děsivé výšky křídového útesu.
Pohleď tam nahoru;
Skřivana odsud neuslyšíš, neuvidíš,
jen pohleď.
Já nemám čím.
Jsem na tom bídně tak, že ani smrt mi není přána?
Podej mi ruku. Vstaň,
tak.
Co nohy?
Slouží?
Postavte se.
Až příliš dobře.
Zázrak nad zázraky.
A co to od tebe odešlo,
tam nahoře?
Ubohý, nešťastný žebrák.
Ďábel to musel být.
Tak, šťastný starče,
poděkuj bohům,
že tě uchovali,
a nemožné tak možným učinili.
Teď už si vzpomínám.
Od této chvíle chci snášet svoje soužení
až samo vykřikne,
„Dost!“ a umře.
Netvor, o němž mluvíš - já ho měl za člověka.
Buď klidné mysli.
Kdopak jste, dobrý pane?
Chudák,
co poznal rány osudu,
a tahle škola trápení a žalu
ho naučila, co je slitování.
Heslo.
Majoránka.
Můžeš jít.
Cože! Goneril s bílým vousem!
Lísaly se ke mně jako psi.
Už jako holobrádek
jsem prý byl moudrý.
Co jsem řek, byla vždycky pravda!
„Ano“ i „ne“, to není dobrá věrouka.
Když jsem promok až na kůži
ledovým větrem se rozklepal;
a marně na hrom řval, ať přestane už burácet;
poznal jsem pravdu. Už vím, co jsou zač.
Nevěřím jim už ani slovo.
Říkaly, že zmůžu všechno.
Je to lež.
Proti zimnici já nezmůžu nic.
Ten hlas já dobře znám. Má zvláštní spád. Není to král?
Je. Každým coulem král.
Jak blýsknu okem, poddaní se třesou.
Tomu dám milost. Čím ses provinil? Smilstvem?
Nezemřeš.
Umřít kvůli smilstvu! Ne.
Střízlík to dělá,
Každá zlatá muška mi smilní rovnou před očima.
Ať žije kopulace!
Glostrův bastard byl k otci laskavější
než mé dcery zplozené počestně.
Ať všichni smilní hlava nehlava! Hrr na ně! Nemám dost vojáků.
Prosím si pižmo, pane apatykář,
abych si navoněl tu představu.
Tady jsou peníze.
Smím políbit tu ruku!
Nejdřív ji otřu;
Páchne smrtelností.
Mistrovské dílo přírody je v troskách!
Tak celý vesmír rozpadne se v nic.
Znáš mě?
Tvé oči znám.
Proč po mně šilháš, slepý Kupide?
Máš to marné, já se ti nezamiluju.
Čti!
To koukáš, co?
Kdyby tvůj dopis zářil jako slunce, nepřečet bych ho.
Čti.
A čím? Prázdnými důlky?
Aha! Už ti rozumím.
V hlavě ani voka, v kapse ani floka?
Z lehkého měšce bývá těžká hlava;
Tak už to chodí, vidíš.
Já to nevidím. Jen cítím.
Zbláznil ses nebo co?
I slepý vidí, jak to na světě chodí.
Dívej se ušima.
Tamhle jeden soudce bere do ruky spravedlnost a dává co proto zlodějovi:
Ale mezi námi děvčaty, prohoď je a – padni komu padni -
a řekni, kdo dává a kdo bere?
Viděls někdy, jak panské psisko štěká na žebráka?
Ano, pane.
A jak ten žebrák před ním utíká?
Názorný příklad, jak funguje moc:
Dej psovi úřad, a hned je z něj pán.
Zadrž svou pracku, podlý, krutý pse.
Bičuješ děvku?
Radši zbij sám sebe;
Ruku ti vede zvrhlý sprostý chtíč.
Velcí zloději věšejí ty malé.
Skrz hadry je vidět na každý hřích.
kožich a talár skryjí všechno.
O zločin obrněný zlatem si vyláme zákon zuby,
do hříchu v cárech však projede jak nůž.
Všichni jsou bez viny.
Povídám.
Všichni.
Já za ně ručím, příteli.
Mám moc umlčet žalobce.
Skleněné oko to chce, a uvidíš i to,
co není, jak hnusný podvodník.
A teď, a teď,
mi stáhni boty.
Plač nade mnou, chceš-li,
oči ti půjčím.
Znám tě moc dobře. Jmenuješ se Glostr.
Buď trpělivý.
Rodíme se s pláčem.
Jak poprvé si loknem vzduchu,
Hned je z toho křik a pláč.
Slyš kázání.
Náš celý svět
je velké jeviště bláznů.
To proto pláčem, když se rodíme.
Ten klobouk ujde, co?
Jak skvělá lest, potáhnout plstí koním kopyta;
Zkusme to. Překvapíme ty zeťe,
a budem vraždit, vraždit, vraždit, vraždit!
Veličenstvo, nejdražší vaše dcera...
Cože? Jsem zajat?
Bez pomoci?
Pro smích osudu?
Prosím slušné zacházení; Výkupné bude.
Teď chci doktora; Mám něco s mozkem.
Dostanete všechno.
Kdo stojí při mně? Na všechno jsem sám?
To se mám vyplakat snad z podoby a proměnit se v sůl,
Anebo v konev?
Zalévat trávu, kropit prach?
Chci umřít,
jak ženich v plné parádě.
Jen ať je veselo, jsem král!
Víte to, páni?
Jste král a my vás posloucháme, pane.
Takže je naděje.
Výkupné bude.
jen když vám neuteče, hej, hej, hej.
No tak, Do toho!
Zjisti, zda vévoda chce dodržet,
co řek, anebo zase změnil plán.
Pořád si něco vyčítá a pořád váhá.
Vítejte, naše milující sestro.
Vznešená slova.
Bil jsem se vždycky, jenom když jsem byl v právu.
Francouzskou invazi musíme odrazit,
Ale pokud jde o Leara a jeho druhy,
povstali ve spravedlivé věci.
K čemu jsou ty řeči?
Seřaďte šiky; Nepřítel je na dohled.
Spojme své síly proti nepříteli;
Domácí půtky a rozmíšky teď nechme stranou.
Tak svolejme válečnou radu, kde dohodnem, jak postupovat dál.
Hned přijdu za vámi do stanu, pane.
REGAN: Víte, že přeju vám jen dobré, milý pane.
Chci pravdu,
nic než pravdu,
nemáte mou sestru rád?
Jen ve vší počestnosti.
A zakázané ovoce jste nikdy neochutnal?
Ta představa vás není hodna.
To já bych nestrpěla.
Držte si ji od těla.
Nemějte obavy.
Oswald.
Hej!
"Když se manžel vrátí jako vítěz, náš plán vezme za své,
Stanu se jeho zajatcem,
a jeho postel bude moje vězení;
Ochraň mě před jeho hnusným teplem,
A svým činem si získáš jeho místo v mé posteli."
Tu bitvu prohrát je menší oběť
než kdyby skončil v objetí mé sestry.
Že je však vdova a že můj Glostr je u ní,
to může pohřbít moje plány – a co pak se životem?
No ne, má kořist! To je štěstí!
Ta slepá palice se zrodila, jen abych já se obohatil.
Račte odprejksnout, váženej pane.
Ty smrade!
Spočítej své hříchy, zrádce, protože teď pojdeš.
Jak se vám daří, můj pane a králi?
Ubližuješ mi, když mě zdvíháš z hrobu.
Tys duše blažená;
Já jsem však vpleten v ohňové kolo,
a slzy mě pálí jak tekoucí olovo.
Pane,
znáte mě?
Jsi duch, to vím.
Kdypak jsi zemřela?
Pořád blouzní.
Ještě se neprobral. Chvíli ho nechte.
Kde jsem byl celou dobu?
Kde jsem teď?
Ve svém království.
Ten výsměch, prosím, ne;
Jsem starý, hloupý, pošetilý člověk,
Osmdesát je mi,
ne míň, ne víc.
a popravdě řečeno,
v hlavě mám všechno nějak zpřeházené.
Mám pocit, že bych vás oba měl znát,
určitě to však nevím.
Nevím, kde jsem,
a kde se na mně berou tyhle šaty.
Já ani nevím, kde jsem včera spal.
Nesmějte se mi;
ale já si myslím,
že jestli já jsem já,
je tahle dáma má Kordelie.
Ano, jsem to já.
Jsou tvoje slzy mokré?
Ano, jsou.
Vím, že mě nemáš ráda;
Tvoje sestry mi ublížily, jak si vzpomínám.
Neměly důvod. Ty ho máš.
Ne, nemám.
Musíš mít se mnou trpělivost.
Prosím,
zapomeň a odpusť;
Jsem starý
a hloupý.
Honem pryč, otče. Král Lear je poražen a zajat.
Nehnu se na krok. Shnít můžu i tady.
Už zas jdou na vás chmury?
Příchod na svět,
i odchod z něj se musí vydržet.
Zralost je vše.
A to je taky pravda.
Nechcete vidět ty dcery a sestry?
Ne.
Ne, ne, ne.
Půjdem spolu do vězení.
Budeme zpívat jak dva ptáci v kleci.
Když požádáš o požehnání,
kleknu a řeknu: „Odpusť mi.“.
Tak budem žít a modlit se,
a zpívat,
říkat zkazky,
a smát se zlatým muškám,
s chudáky probírat kdo je kdo a kde a s kým;
kdo pluje s dobou;
komu došel dech,
tajemství lidí budem znát
jak boží špehové.
Ve vězení přežijem
akce a frakce mocných
přílivy přízně a každý její odliv.
Odvést.
Rozplakal jsem tě?
Nás mohou rozdělit jen ohněm z nebe
a vykouřit nás odsud.
Osuš slzy;
Ďábel je sežere,
i s chlupama. Dřív než nás rozpláčou, -
Odvést! - pojdou tu hlady.
Hej, pojď sem, setníku.
Vezmi si tohle;
a jdi za nimi.
A věz,
že lidé musí dělat to, co žádá doba;
Útlocitnost meči nesluší.
Ved jste si, pane, dneska statečně,
Přálo vám štěstí.
Máte zajatce. Vydejte nám je.
Kordelii a Leara budem soudit v příhodnější čas.
Račte prominout,
vy v téhle válce jste náš podřízený,
ne bratr.
My však chceme, aby pro vás bratr byl.
Máte se nás nejdřív zeptat, pak teprv mluvit.
Ved naše vojsko.
Klid. Vlastní zásluhy ho povýšily, ne tvoje pověření.
Jedná-li z mé pravomoci, nemá sobě rovna.
Tak si ho rovnou vemte za manžela.
Žerty jsou někdy prorocké.
Zeptej se ho, co zamýšlí.
Kdo jsi?
Řekni nám jméno a hodnost ?
Jsem urozený jako ten, s kým se jdu bít.
Kdo je tvůj protivník?
Ten, kdo tady mluví za Edmunda z Glostru.
Měl bych se zeptat, jak se jmenuješ.
O jméno jsem přišel.
Kolo Štěstěny se otočilo;
Já jsem zde.
Čti.
Znáš tenhle list?
Neptej se mě, co vím.
Skučte, skučte
a skučte všichni.
Jste z kamene!
Mít já váš zrak a ústa,
způsobil bych, že pukla by báň nebe.
Je mrtvá.
poznám, kdo ještě žije
a kdo už ne.
Je mrtvá jako hlína.
Pírko se pohlo!
Ona žije!
Všechna bolest, co jsem kdy poznal v životě,
je možná vykoupena.
Je tohle konec světa?
Obraz hrůz?
Mor na vás, Jste všichni vrazi a zrádci!
Já ji moh zachránit;
a teď je mrtvá.
Kordelie,
chviličku počkej.
Říkáš mi něco?
Měla vždycky tichý,
a něžný hlas,
což ženám tolik sluší.
Zabil jsem chlapa, co tě oběsil.
Zabil jsem ho, viď?
Kdo jste?
Zrak mi už, proč to neříct, neslouží.
Nejsi Kent?
Jsem Kent, váš sluha Kent.
Je po smrti a hnije. Nehnije, pane;
To jsem já.
To si hned ověřím.
A když tě štěstí náhle opustilo já se vlek za tebou jak pes.
Jsi vítán.
A nikdo jiný.
Už mého blázínka mi oběsili.
Ne,
ne, nežije!
Pes a kůň a krysa žijí,
tak proč ty ne?
Už se mi nevrátíš,
nikdy, nikdy,
nikdy, nikdy, nikdy.
Vidíte?
Hleďte.
Její rty.
Hleďte,
hleďte!
Můj pane. Netrapte ho už.
A nechte ho umřít.
Je s podivem, že vydržel tak dlouho. Dělal to jenom smrti na truc.
Bratři moji,
chopte se vlády, ať se náš stát zhojí.
Já se už chystám na dalekou pouť.
Můj pán mne volá;
nesmím odmítnout.
Pod tíhou smutku každý z nás teď musí říkat
co cítí, a ne, co se sluší.
Král nejvíc vytrpěl.
My šanci máme
že to, co on
už nikdy nepoznáme.