Původní titulky od FLO777 Přečasoval Mr. Tyč (Steev)
Jednou v noci, jsem měl velmi strašidelný sen.
Zdálo se mi, že jsem se probudil s nutkáním jít ven a přibýt víko na jakousi bednu.
Šel jsem tedy ven. Silně pršelo.
Musel jsem se probudit, nešlo to vydržet.
To nebylo přybíjení víka na bednu.
Spíše jako kdybych zatloukal vlastní rakev.
Ten výjev mi pak dlouho vrtal hlavou.
Pak mě napadlo, že mi možná sama Smrt dala tím snem znamení, že se mi brzo chystá zakroutit krkem.
Tohle je úterý, 6.srpna
Nervozitu jsme cítili, ale naše odhodlání bylo silnější. Vše bylo už připraveno.
"Opouštím tento úřad."
"Nikdy jsem nestál v cestě spravedlnosti."
A myslím, že můžu tvrdit, že vyjímkou nebylo ani mé působení v politice.
"A vůbec tak nechápu názory některých lidí."
"Všichni musí konečně pochopit..."
"Že nejsem podvodník."
"Vše co mám, jsem si poctivě vydělal."
Nervozita stoupala...
...když tu konečně někdo řekl - DOBŘE, TAK JEDEME.
Všichni jsme hned nastoupili.
Nejeli jsme přece zemřít, jeli jsme si to užít.
Vzpomínám si na to tíživé ticho v dodávce.
Alan se tvářil zasmušile,
Filip byl napjatý.
Mé tělo bylo ztuhlé a hlava plná starostí.
Byl jsem převlečený za dělníka, s helmou, košilí...
Abych vypadal jako Američan, měl jsem v kapse hodně tužek.
Typicky americké, to je jasný.
Měl jsem obhlídnout personál Jižní věže.
Chtěli jsme tam být těsně před zavírací dobou.
Vezli jsme sebou obrovskou nůši, v níž jsme měli veškeré naše vybavení.
Dva z nás se měli dostat do Severní věže.
Dostali pracovní obleky a takovou plastovou tubu, kterou nosívají architekti na výkresy.
A já se domnívám, že v ní měli luk.
Mezi Jeanem a Alanem panovalo napjetí..
Poznal jsem to z Jeanova výrazu,
že Albertovi prostě nedůvěřuje.
Měl jsem z toho špatný pocit, Albert vypadal naprosto nepřítomně.
Ve vzduchu visel strach...
Domníval jsem se..
že, i když bude situace jakkoli příznivá, stejně nás chytí.
Byl jsem o tom naprosto přesvědčen.
Vůbec jsem nechápal, jak to ostatní můžou vidět jinak.
Pocítil jsem, jak jsme po dlouhé době vodorovné jízdy náhle začali klesat.
Byl jsem jako na trní...
Posedl mě amok.
Filip mi pak řekl: "Vím co se stane...
...Půjdem dovnitř, a oni nás tam chytí."
Už to nebyla hra...
Začalo jít do tuhého..
Už déle nemohl žít s vědomím, že se o dobytí těch věží ani nepokusil...
Dalo se vycítit, že k nim má zvláštní vztah.
Jako kdyby byly postaveny jen pro něj.
MUŽ NA PROVAZE
Bylo nebylo.....tak většinou začínají pohádky.
A můj příběh takovou pohádkou je..
Stalo se to, když mi bylo 17. Seděl jsem tenkrát s bolavým zubem,
v takové ponuré čekárně u jednoho francouzského zubaře.
Nemělo to verandu a byl tam neustále průvan.
Lidé, které jsem všechny většinou znal, tam spořádaně seděli a v tichu četli noviny.
A v tom jsem náhle stuhl.
Otevřel jsem totiž noviny na straně 80 a uviděl něco úžasného....
Něco, co mě ihned zaujalo... Uviděl jsem dvě věže.
Článek u fotky říkal, že jednoho dne ty věže budou stát.
Protože tenkrát tomu tak ještě nebylo...
A stanou se pak nejvyššími na světě.
Ten článek jsem musel mít.
Pocítil jsem hrozné napětí, mé sny se stávaly skutečností.
Ale každý se díval...
Tu stránku jsem potřeboval..
Nakonec mě to přemohlo a rychle jsem jí vytrhl.
Strčil jsem jí do kabátu a vyběhl ven.
Ten zub mě pak bolel celý týden..
Ale co je bolest pro člověka, jemuž se náhle začal plnit jeho velký sen...
Je přirozené, že když po něčem toužíte, někam vás to táhne, někde to je...
Je to nezřetelné, ale někde to je.
Pokouší vás to, dává to o sobě vědět..
To, po čem jsem toužil já, však ještě ani neexistovalo..
Bylo mi dvacet.
Citlivé a stydlivé děvče.
A Filip mě ohromil.
Od první chvíle, co mě spatřil, se mi zarytě dvořil.
Nosil mi květiny, zval na malé procházky,
posílal zamilované dopisy.
Byla jsem dojatá a naprosto šokovaná. Úplně mě to vzalo.
Co k tomu dodat.
Pak mi ukázal to lano.
Napínal si ho na zahradě.
Pozorovala jsem ho celé hodiny jak na něm cvičí.
Tenkrát mu to ještě tolik nešlo.
Byl to teprve začátek jeho kariéry.
Stali se z nás nerozluční partneři.
Mé osobní záměry a cíle museli jít stranou..
A on se mi nikdy neptal, jestli to tak opravdu chci.
Jeho cíle se musely stát i mými.
Annie mě znala lépe než kdokoli jiný.
Hlavně ona mě pomáhala při mých začátcích na laně...
Její velké zelené oči si mě podmanily.
Na laně se z nás stávala neposedná malá děcka.
Jako mladý a sebejistý akrobat jsem začal snít...
nikoli přímo o dobytí vesmíru, ale jak bych tak řekl,
o pokoření pozemských kamenných symbolů krásy.
Jednou mi zcela vážně řekl, že by rád napnul lano přes Notre Dame.
Nejdřív jsem myslel, že vtipkuje.
Ale pak mě došlo, že to myslí vážně.
Mluvili jsme o tom pořád častěji a častěji...
Pak jsme to dokonce začali plánovat.
Nakonec nám to plánování zabralo dva roky...
Jean-Louis mi řekl na rovinu, že je to ilegální.
Jean-François Spolupachatel
Věděl jsem, že je to nezákonné, ale o to více mě to vzrušovalo!
Ano, nezákonné, ale nikoli nemravné či nekalé.
Bylo to úžasné!
Katedrála Matky Boží Paříž, Červen 1971
Dovedete si představit, že by jste se ráno probudili,
A asi tak v půl osmé by jste uviděli...
Jak mezi věžemi Notre Dame kráčí provazolezec?
Bylo to jako sen!
Právě to mě na tom přitahovalo...
Ta výzva, podílet se na něčem, co se zdá být nemožné...
A co je zároveň krásné, co nikoho neobtěžuje...
Spíše to ostatní něčím naplňuje.
A pak se Filip ukázal na laně.
Bylo to úžasné.
Celá vzrušená jsem vešla dovnitř.
naklonila jsem se nad hlavní loď a uviděla skvostný obřad,
který se tam zrovna konal.
Bylo tam asi deset kněžích se skříženýma rukama.
Všichni klečeli s hlavami skloněnými k zemi.
Ztuhla jsem ohromením.
Zahlédl mě varhaník a ptal se, co tam nahoře dělám.
Řekla jsem mu, že na věžích je provazolezec.
Ohromeně se na mě podíval.
Ano, opravdu, provazolezec!
To je úžasné.
Jižní věž 15:58
Vjeli jsme dodávkou dovnitř.
Dostali jsme se přes první ostrahu.
Měli jsme sebou firemní dokumenty a falešné faktury.
Všechno bylo pečlivě naplánováno.
Měli jsme v plánu dostat se do podzemních garáží WTC.
A tak jsme jeli a věděli jsme kam.
Jeli jsme k nákladnímu výtahu.
To bylo vše, co se muselo zvládnout.
Severní věž 16:25
Náš plán byl jednoduchý.
Měli jsme vlastní identifikační karty.
Víceméně šlo jen o to, nějak se tam protlačit...
Co jsme pak nejvíce ocenili...
byly hlavně ty chytré navigační tabule.
Byl nejvyšší čas se rozdělit.
Oči mu svítily vzrušením, byl jako uvytržení.
Jako by říkal, Jdu do toho, ať se stane cokoliv, nadešel čas.
A pak mě objal způsobem jako kdyby to mělo být naposled.
Kdybych tenkrát zemřel... jak krásná smrt by to byla...
Zemřít ovládaný vlastní vášní...
Sydney, Austrálie Červen 1973
Jednou v noci jsme se vloupali na most Sydney Harbour.
Vynesli jsme tam všechno vybavení a natáhli lano...
Ráno jsme zmizeli, sedli si na ulici a zírali na Filipa, jak chodí a jestli nepadá...
Skutečnost, že je provazolezectví tak těsně spjato se smrtí..
je úžasná, protože k tomu pak musíte přistupovat velmi vážně...
Stačí šlápnout o jeden pitomý milimetr vedle nebo se na čtvrtinu sekundy přestat soustředit..
A už vám není pomoci....
Ale pořád to byl Sydney Harbour.
Začaly se tvořit kolony...
Celé místo bylo za pár minut obsazeno policií...
První věcí, kterou udělal, poté, co ho sebrali...
bylo, že jednomu z těch civilních pracovníků štípnul hodinky.
Prostě se mu podařilo rychlým pohybem ruky...
tomu chlapovi vzít jeho služební náramkové hodinky a strčit si je do kapsy.
-WTC- DOKONČENÍ HRUBÉ STAVBY NOVÁ CHLOUBA NEW YORKU
Ty věže mi pořád ležely v hlavě...
Dorážely na mě...
Dráždily mou mysl.
Jak jsem se vrátil do Paříže, hned mě do očí uhodil obrovský titulek-
Dvě věže už stojí!
Ale z velké fotky pod tím jsem poznal, že věže nejsou úplně hotové.
Byli tam ještě dělníci, dokončení mohlo trvat několik měsíců nebo let...
Pořád se na nich pracovalo a bylo tak snažší se tam vplížit.
Jednou mi ukázal fotku střechy těch dvou budov.
Trochu mě to vystrašilo.
Byl to přece bláznovství, chodit po provaze ve 450 metrech.
V jednu chvíli už to nešlo unést, chtěla jsem to zarazit.
BARRY GREENHOUSE
Plánem bylo dostat všechny naše věci do 82.patra, kde měl Barry malou skrýš..
Stejná skrýš byla v obou věžích...
Tam se všechno mělo vyvést nákladním výtahem a schovat.
A Barry tam měl čekat na naše znamení.
V době, když jsem v něm pracoval jako asistent, přesídlilo newyorské oddělení pro pojistné záležitosti...
do jednoho z pustých pater nového WTC, které ale zanedlouho mělo být tím nejrušnějším.
Věděl jsem, že do každé z věží má přijít nějaký tým lidí.
a že sebou budou mít nějaké věci, které si u mě schovají...
a pak je budou muset sami vynést ještě o 28 pater výše..
Člověk, který zrovna obsluhoval výtah, nejprve přeslechl, jak na něj Forman volá "patro 82!"
Přitom to jasně stálo na doručence a také na tom balíku.
Přesto se znovu zeptal: "Do jakého patra to máte?"
A pak mě to napadlo!
A zcela zřetelně jsem zavolal: "Patro 104!"
"Dobře, jak chcete. Pozor na ruce!"
"CVAK!"
A dveře se zavřeli...
Stáli jsme v prázdném dřevěném boxu, tedy v onom nákladním výtahu.
Stoupali jsme vzhůru do té nesmírné výše.
Všude kolem tma..... ...na cestě k bílému nebi.
A najednou se černá začla měnit v šedou...
A já nad sebou uviděl čtvercový obrys, který se prosvětloval....
Uviděl jsem čtvercový zdroj světla...
Byla to obloha!
Podařilo se to, jsme tam!
Dostali jsme se jen několik pater pod střechu a se vším naším vybavením!
Annie mě pak přišla do kanceláře informovat, že se jim s velkou dávkou štěstí...
podařilo vyjet až ke střeše a vyhnout se tak přenášení věcí po schodech.
Dostali jsme se tedy do úplně pustého 104.patra.
Nejdříve jsme museli všechno vybalit..
Najednou jsem ale zaslechl přicházet hlídače.
Ve zmatku jsem se rozhlédl a uviděl nějakou plachtu...
Chytil jsem tedy Jeana-Francoise a hodil ho pod ní..
Jean-Francois hned vykřikl.
Byla pod tím 400 metrů hluboká výtahová šachta.
Cože? To máme jít pod to..?
Ano, musíme pod tu plachtu.
Donald vykřilk: počkejte, moje noha, podržte to, kam mám jít?
Já tam nemohl.
V tu chvíli jsem si uvědomil, že nemůžu..
Ale on jen:
Dobře, tak uteč!
Běž, běž!
A nevím kdo byl v tu chvíli štastnější, jestli Donald, nebo já, do kterého neustále kopal.
Cítil jsem strašnou radost...
Byl jsem neskutečně štastný, že tam nemusím zůstat...
Běžel jsem pak celých stodeset pater po schodech dolů...
Bylo to jako v těch snech, když se vám zdá, že nikdy nedosáhnete cíle.
My dva jsme tedy zůstali pod plachtou.
Stuhlý strachem...
Nemohl jsem na Jeana-Francoise ani zašeptat, aby se nehýbal.
Dorozumívali jsme se jen dotyky svých těl.
Když tu kolem prošel ten hlídač.
Viděl nás?
Slyšel nás?
Nevšiml si nějakého pohybu na plachtě?
Ale on se jen prostě zastavil a opřel o sloup.
Cítil jsem, že stojí přímo u nás.
A zcela jasně jsem slyšel zvuky z jeho vysílačky.
Jak si vzal cigaretu i zvuk zapalovače, když jí zapaloval...
A také první nasátí kouře, slyšel jsem, jak to hoří...
A to fffffffffffffff........
Připadalo mně, že mi stojí přímo u uší.
Takže jsme ani nedutali.
Bylo asi šest třicet...
Takže jsme se vydali nahoru.
Na schodech nikdo nebyl.
Stejně tak nahoře, vypadalo to bezpečně...
Bylo asi 7, když jsme uslyšely nějaké kroky na schodišti...
Hrozně nás to vylekalo.
Zaběhli jsme do skrýše.
Přímo jsme tam skočili.
Slyšeli jsme kroky.
Slyšeli jsme i vysílačku.
Bylo to velmi matoucí.
Nejdřív je asi deset minut úplné ticho.
Myslíte si, že už odešel.
Ale pak se najednou přímo u vás ozve zakašlání nebo zvuk vysílačky.
Nemohli jsme mluvit.
Začali jsme si tedy psát.
Myslíš teď, už teď? Je pryč? Nebo ještě ne?
Nebylo to pohodlné...
Ale když si uvědomíte, že nemáte na vybranou...
Zvyknete si na to a čekáte...
A právě to, že jsme uvízli...
že jsme měli rozdělanou práci...
a museli jsme se schovávat se vším vybavením za těmy krabicemi...
nám nedávalo žádné jiné východisko..
Pořád zbývalo dost času a to bylo hlavní...
Co když ten hlídač ještě neodešel.
Co s námi udělá, jestli ve skutečnosti jen čeká na to, až se pohneme, aby se na nás mohl vrhnout...
Musíme čekat...
Abych se sklidnil, začal jsem vzpomínat...
Na ty světlé a temné roky, když jsem o tomhle snil..
Na ty měsíce plánování...
Plul jsem tak svou minulostí a čas se pro mě zastavil...
Učiníme za dost tomu, co jsme si předsevzali...
Nebude to znamenat jen posílení rovnosti mezi státy USA...
ale i posílení rovnosti a spolupráce mezi všemi národy po celém světě...
Jednou, bylo to v lednu 1974, jsem vylezl na střechu našeho domu...
a zvolal jsem: Jedu do Ameriky!
Hned potom, co jsem se dostal z metra a vylezl po schodech ven, abych je uviděl...
jsem velmi rychle přišel o iluze...
Nemožné, nemožné, nemožné!
Naprosto nemožné. A to nejen mezi nimi přejít po laně.
Ale vůbec tam nepozorovaně dostat asi tunu potřebného vybavení...
a pak ještě hodiny strávit napínáním lana tak, aby bylo uchyceno bezpečně.
Bylo to naprosto nad lidské síly..
Ale něco mě přesto pořád pohánělo, burcovalo mě...
Jim Moore
Řekl mi to tehdy, když se mnou probíral své plány.
Řekl mi, že se chystá napnout lano mezi věže WTC.
Znělo to divoce...
Nikdy předtím jsem žádného provazolezce nepotkal.
Takže jsem si tehdy ani nedovedl představit ty následky které by takový čin mohl mít, jakkoli to znělo divně.
Tehdy mi to připadalo, jako velké dobrodružství!
Takže jsem se rozhodl, že se k nim připojím jako pomocník.
Když jsme se poprvé snažili dostat na střechu, vyjeli jsme výtahem až do 86. patra...
tam nás ale zastavil hlídač se slovy, co tam děláme..
Takže jsme se samozřejmě museli vrátit výtahem zpátky.
Přišli jsme na to, že nejlepší to bude po schodech.
Takže jsme pak museli zdolat 110 pater po svých.
Byli jsme na střeše světa.
Měl jsem před sebou jen dvě hladké betonové placky, žádné stopy po nějaké konstrukci...
žádné zábradlí, žádná síť, prostě nic...
Úplně mi to vyrazilo dech.
Teď zíráte na tu druhou věž a vnímáte tu prázdnotu všude kolem....
Uvědomíte si, že se stačí jen rozběhnout a ztratíte život...
Pomalu jsem uvažoval: Dobře, je to nemožné, to je jasné. Tak se do toho pustíme!
Díky fotkám, co jsme měli, se dalo snadno najít dobré místo pro uvázání lana..
nebo třeba zjistit, jaké lano bude nejvhodnější.
Dlouho se nedokázal rozhodnout, jak moc má být lano napnuté.
Na stěnu schodiště jsem pak načrtnul pár drobných fresek..
Jako kdybych si chtěl dokázat, že už mám něco za sebou...
a pořád se svým úsilím přibližuji k tomu, co se ostatním zdá nemožné.
Jednou jsem měl možnost letět i helikoptérou...
a Jimi při tom udělal mnoho fotek...
vyfotil obě střechy a všechno kolem nich....
a pak mi podle toho vyrobil malý model..
Ale já pořád toužil po tom si být alespoň na moment jistý, že se nám to podaří.
To, že bude na laně výše, než kdokoli v New Yorku může být.
mu učarovalo natolik, že přestal pociťovat strach z toho...
že bude kráčet na laně tak vysoko jako nikdy předtím.
Jednou jsem dostal pohled, na němž byla fotka věží WTC.
Tehdy jsem o nich ještě nic nevěděl.
Na ten pohled však mezi věže někdo nakreslil lano.
A mě svitlo, ano, ty věže tam přece stojí přímo pro Filipa!
Vrátil jsem se pak zpátky do Francie.
Ale místo toho, abych šel domů, jsem ihned zamířil za Jeanem.
Byli jsme staří přátelé.
Řekl jsem mu o svých plánech.
Legálně to provést nešlo.
Chci říci, že nás tam nikdo neznal.
Kdyby jsme tam jen tak přišli a řekli: "Ahoj, můžeme si tady natáhnout lano?"
Patrně bychom neuspěli.
Snažil jsem se tedy z Filipa dostat co nejvíce informací.
Dobře, řekl jsi mi, žes tam nahoře byl asi desetkrát, ale co dál?
Co jsi tím získal? K čemu je to pro náš podnik dobré?
"No, mám hodně fotek, podívejte! Natáhneme lano! Sice nevím jak, ale to zjistíme z těch obrázků...!
Když jsem se pak nad tím v klidu zamyslel, zjistil jsem, že nemáme nic.
Nedojímala ho ani tak skutečnost, že si chce někdo zatancovat na provaze...
jako spíše to, že přece Filipovi chce pomoci a ne ho nechat, aby se zabil....
že nechce, aby nás tam chytili, že chceme uspět...
Takže, možná i proto, že byl tak charakterní a tvrdohlavý...
začal být....jsme se začali hodně hádat.
Říkal, že na to, abych vymyslel dobrý plán, mám pořád málo zkušeností.
Po nějaké době jsem pak opět odletěl.
Byla to moje 37.návštěva USA.
Tentokrát jsem většinu času trávil jako špión....
Probudila se ve mně skrytá síla.
Byl jsem tam od rána do večera...
Dělal jsem si poznámky.
Vedl jsem si na ně celé sešity, měl jsem i zápisník.
Sledoval jsem kurýry, jak chodí do podzemí, kde byl nákladní výtah.
A sám jsem našel způsob, jak se tam v přestrojení dostat.
Jednou jsem byl opět ve svém živlu, dělal jsem si poznámky, byl jsem přece špión!
Ale pořád to bylo ještě staveniště a já si nedával pozor.
Neviděl jsem tedy ani hřebík, který tam trčel z jedné plaňky.
A právě na něj jsem pak šlápl...
Tři dny v postely!
Musel jsem chodit o berlích a já si myslel, že to bude nevýhoda!
Ne, ne, ne. Právě naopak!
Je to naprosto dokonalé, s těmi berlemi!
Hlídači se snaží člověku pomoc: "Můžu vám pomoci? Podržím vám ty dveře"
Všichni jen:"Sedněte si!", "Běžte první!"
Nikdo po vás nechce průkaz, nikdo se neptá, co tam děláte.
Bylo to príma. Ty berle jsem sebou nosil i potom, co se mi noha zahojila.
Mohli jste pak vidět mrzáka, jak odhazuje svoje berle, běží se na něco podívat...
a rychle si je zase bere..
Jednou, když jsme opět byli nahoře, foukal velmi silný vítr.
A já jsem vlastně vůbec netušil, proč tak riskujeme.
Přesto měli všichni odvahu vylézt ven.
A Jim mě dokonce vyfotil, jak visím na jednom sloupu
na nejvyšším výstupku střechy skoro vodorovně
Vítr se mě doslova snažil zfouknout dolů.
Takže, co kdyby...
Bylo to děsivé, v tu chvíli jsem si asi poprvé uvědomil..
jak nerozumné je tam v tak extrémních podmínkách lézt.
Co když náhodou zavrávorám a tělo mi stuhne...
Takové ty myšlenky "co by, kdyby" mi pak dlouho nedaly spát.
Ale nakonec jsem si řekl: "Půjde to, s tím lanem jim pomůžu"
"Chci být součástí týmu, který půjde na střechu."
Jižní věž 20:10
Tak to jsme opět mi pod střechou WTC.
Stále pod tou plachtou.
Byly chvíle, kdy jsme stále slyšeli nějaké zvuky.
Ale bylo těžké určit, jestli to je hvízdání střešní krytiny,
nebo kroky hlídače či zvuky jeho vysílačky.
Udělal jsem si svorkou malou dírku.
A tu jsem pak pomalým kroužením hrotem špičatého pera zvětšoval.
Jedním okem jsem pak mohl pozorovat chabou záři nouzových světel,
které zrovna naším směrem svítily.
"Kolik je vlastně hodin, je už venku tma?"
"Něco jsem zaslechl...už můžeme vylézt!"
Jemu tehdy neuniklo nic na mě.
Mě neuniko nic na něm,
Byli jsme doslova jeden v druhém.
Myslím, že jsme se tehdy poznali dokonale.
Tak důvěrně jako jeho znám jen málo lidí!
Pořád k nám ze střechy doléhaly nějaké zvuky.
Snad hlasy nebo nějaké stroje.
Jednou zdaleka, jindy zase velmi z blízka.
...jako kdyby tam někdo chodil.
Něco tam bylo.
Možná nějaký noční pták.
Ať už tam ale bylo cokoli, stále jsme nemohli ven.
Přestávali jsme mít naději, že nám to klapne.
Čím déle jsme čekali a čím déle jsme byli schovaní, tím méně času jsme měli na to provést plán.
Mezi námi panovalo napětí, připadalo mi, že nikdo z nás se tam necítí ve své kůži.
Že jsme tam zkrátka vůbec neměli chodit.
Bylo na něm něco, čemu jsem nedůvěřoval.
Připadalo mi, že zkrátka není pro naší věc dost nadšený.
Proč tam vůbec byl?
MARK LEWIS
Hned jak jsem dokončil školu, odletěl jsem do Paříže.
Kontaktoval jsem Filipa a on mi hned ukázal včechny ty fotky, náčrty a modely
oné budovy, co byla v NY právě postavena.
Zasvětil mě do podrobností a já se musel vyslovit...
Filip k tomu všemu přistupoval s takovým nadšením...
že jsem neodolal, a stal jsem se ihned členem jeho týmu.
Rozhodl jsem se, že na jedné rozlehlé louce...
..na obrovském poli, vytvořím....
ne snad přímo věrné kopie střech WTC, na což jsem ani neměl peníze,
ale přesné obrysy jejich podstav, na nichž by se dalo cvičit.
Chtěl si pořídit lano, které by se délkou shodovalo se vzdáleností mezi střechami.
Takové lano, na němž by mohl co nejvíce natrénovat.
Vypadalo to spíše jako nějaké vojenské cvičení, než jako amatérský trénink.
Pravdou bylo, že jsme tam trávili čas hlavně proto...
že jsme nutně potřebovali zjistit, jak naše teorie budou fungovat v praxi.
Problém vězel v konstrukci věží.
Někdo ho varoval, že se při silném větru mohou naklánět.
Bylo třeba si dát velký pozor.
Požádal jsem tedy své přátele, aby lano co nejvíce rozkmitali.
A byl tam Mark, ten Australan, Jean-Luis i Annie.
Skákali jsme nahoru a dolů.
Vší silou jsme se snažili lano co nejvíce napružit.
WTC bylo naprosto unikátní.
Vzdálenost mezi věžemi totiž byla více než 170 metrů.
Jak přesto potom chcete natáhnout lano?!
Museli jsme najít způsob, jak mezi nimi něco přehodit.
něco, na čem by byl přivázán provázek, na nějž by se pak dalo připevnit lano
a eventuálně i ocelový provaz.
Nejříve jsme mysleli, že by se použilo letadýlko na dálkové ovládání.
Pak nás napadlo, že by stačilo umět fotbal nebo baseball.
Ale zbývaly nám už jen 2 měsíce...
To rozhodně ne!
A pak Jean-Luis přišel s tou senzační myšlenkou.
Ani jsem ho nenechal domluvit:
"Filipe, a co takhle použít luk a šíp?!"
Na konci šípu jsme udělali dírku..
do které jsme pak navlékli monofilní rybářský vlasec.
Myšlenka byla taková, že se ho Jean-Luis pokusí vystřelit z jedné věže na druhou.
Ale kdykoli se o to pokusil...
nevyšlo to.
Nakonec jsme upravili špulku tak, že dostala hladce kuželový tvar...
a vlasec se přestal zadrhávat.
a mohl tak už být bez problémů vystřelen.
Přesně tam, co jsme chtěli!
Jako dítě jsem všude rád lezl.
Miloval jsem ty, co se bouří...
...možná jsem jenom rád od všeho utíkal.
možná jsem chtěl vidět svět z jiné perspektivy ...a žít netradičně.
Kdo ví...
Lezl jsem od mala.
A nic na tom nezměnili ani rodiče, ani moji učitelé.
O provazolezcích jsem toho slyšel hodně.
Vyprávěli mi jací jsou to úžasní mužové a ženy.
a jak ladně umí kráčet.
A já si řekl: "To nic není, se svým lanem to dokážu taky!"
Přestože byl Filip v jádru dobrý člověk, vždy v něm dřímal velký rošťák.
Rodiče na něj byli od mala přísní.
a on věděl, že všechno má své meze.
Naproti tomu vášnivě miloval svojí svobodu.
Byl tak náruživý a kreativní,
každý den byl pro něj jedinečnou výzvou.
Nejvíce ho na tom nevzrušovalo jen to,
že tím udělá skvělou šou,
ale hlavně pocit, že je to zakázané.
To ho těšilo nejvíce.
Pak ovšem začalo jít do tuhého.
Perfektní a přesné plány se musely osvědčit v praxi.
Tenkrát to vlastně mezi Jeanem-Louisem a Filipem
začalo poprvé jiskřit.
Počkej, Mark říkal...
že až půjdeme po schodech a někdo otevře dveře...
a uvidí tam úředníka v černém kvádru, jak sebou táhne...to není dobré.
Na schodech nás může objevit kdokoli.
Takže tam musí jít tým složený jak z dělníků...
tak i z úředníků.
Já myslím...
Tohle je dobrý, tohle taky...
Ale tohle ne...
První částí plánu je tedy dostat se přes hlavní bránu.
Po výstupu z výtahu v nejvyšším patře pak máme připravenou malou lest.
Převlékneme se za úředníky.
- A za dělníky... - Nech mě domluvit!
Bylo téměř bláhovostí si myslet, že se nám to může podařit.
Jasnou představu jak se tam dostat nikdo neměl.
Hned od začátku jsem věděla,
že si to Jean-Louis až nezdravě bere.
A že nepřipustí, aby se mu do toho Filip jakkoli pletl,
možná si myslel, že je Filip moc malý realista.
Jean-Louis věděl, že jsem mu stranila.
a Filipovi to došlo nakonec taky.
Ještě dávno předtím, než jsme odjeli do Varů..
mě Annie začala přemlouvat, abych jí vzal do New Yorku sebou.
Užívala k tomu něžnosti, vydírání, výhružky, urážky a slzy.
Ale já potřeboval absolutní zázemí, dokonalou svobodu...
Na pustém ostrově svých snů jsem mohl ztroskotat jen já sám.
S Filipem jsme do New Yorku cestovali společně.
Vzpomínám si, jak jsem se díval skrz okno letadla...
a najednou jsem ve velké dálce poprvé zahlédl ty Dvojčata.
Vážili jsme sem tak dlouhou cestu....
a tohle je náš cíl.
Metropolis...
přední francouzský magazín o architektuře.
Chceme vytvořit výmluvný profil dělníků pracujících...
na dostavbě WTC v New Yorku.
Náš přední reportér Filippe Petit
vás tímto laskavě žádá o spolupráci.
Řekl mi, že je to francouzský novinář.
Guy Tozzoli Prezident WTC
A mě bylo v tu chvíli trapné se ptát, jestli má nějaké pověřovací listiny.
Chtěl napsat o WTC do francouzských novin.
Měl sebou i dva fotografy...
Myslel jsem, že z toho bude skvělá publicita.
Míváte někdy při práci vtíravé pocity?
Upřímně?
Třeba jako že je to prokleté a já spadnu?
Dalo by se říct...
Filip měl vysoké australské čelo...
Byl to takový ten sebevědomí Francouz, co neumí moc dobře anglicky.
Takže mi dva jsme byli novináři..
Přibrali jsme taky Jima, který nám dělal fotoreportéra.
Bylo to fakt zvláštní...
Museli jsme vypadat jako vidláci, bylo to úplně pitomé...
ale přesto nám to bez problémů procházelo...úžasné!
Když tady takhle pracujete a začne být větrno..
skončíte a jdete se schovat?
Pracujeme tu celý den, ikdyž se počasí zhorší..
Dneska to musíme dokončit.
Takže se někdy stává, že tady nahoře pracujete i ve špatném počasí?
-Ano. -A nebojíte se pak trochu?
Ani ne.
Vzpomínám si, že byly chvíle, kdy Jim přestal fotit dělníky....
nenápadně se sklonil a vyfotil i část boční...
nebo rohové konstrukce.
Rohy těch věží nebyly přímo proti sobě.
Byly vychýlené.
Což mi zkomplikovalo rozhodnutí, kam se má napnout lano.
Principiálně to však byl opět provaz mezi dvěmi střechami.
Rozhodl jsem se přivázat lano na nejpevnější sloup severní střechy.
a pak ho napnout sem na střechu Jižní věže.
Dlouhé lano mezi budovami....
se většinou kýve, pohupuje se nahoru a dolů...
a skoro nezřetelně se k tomu ještě kroutí.
Takže nás napadlo...
...v odborných kruzících se to nazývá "kavalita"...
... použít vzpěru.
Ta pak měla jít kolmo na osu nataženého lana...
a dolů až k zemi.
Skoro kilometrové lano by jsme však nenatáhli ani s povolením.
Proto jsme potřebovali vzpěry dvě.
Tady je jedna a tady druhá. Věděli jsme, že nedosáhnou až na zem.
Takže jsme to vyřešili tak...
že jsme je natáhli asymetricky.
Každá vzpěra pak měla svou kratší a delší část.
Tak tedy vypadalo řešení, které se mi zdálo nejpříhodnější.
Začínám s přípravou na den D.
Naše akce začíná.
Přiletěli jsme tam v sobotu, a už v pondělí byl den D.
Vnitřně byl na akci stále více připraven...
Ale samotná akce připravená nebyla.
A mě to hrozně štvalo.
Věděl jsem, že už se nesmíme zdržovat... ale zároveň jsme nic neměli.
Jean-Luise si přál mít jasno.
"Máš to?.. co tohle?... co když tam někdo bude?"
A moje odpovědi ho neuspokojovaly.
Neustále se pak se mnou kvůli tomu hádal. Přitom já se cítil být připravený dokonale.
Jak čas plynul, stále více jsem nabýval přesvědčení...
že to, co děláme, je nehorázná troufalost.
Prostě jsme nebyli připraveni.
Nikdy jsem nepochyboval o tom, jak velký má Filip pro lano talent.
Strach mi naháněla hlavně nepředvídatelná nebezpečí.
Víte, Amerika vám vštípí jisté hodnoty...
....neúmyslné zabití...
...asistovaná sebevražda....
Nechtěl jsem být odpovědný za smrt svého kamaráda.
Věděl, že nejsme připraveni.
Každý to věděl. Ale Filip...
Tenkrát jsem to vzdal.
Bylo úplně jasné, že pokud se nezapojí Australan...
...bude to znamenat naprostý debakl.
Zeptal jsem se: "Tak, Filipe, co si o tom myslíš?"
"Provedeš to tedy dneska?" Myslíš, že to tak dokážeme?"
A on jen: "Ne, to je jasný, je to naprosto nemožný!"
A já: "Ne, je to možné! Ale jinak. Už jsme velmi blízko!"
Když něco opravdu chcete, nic není nemožné!
Pořád opakoval: "Já se vrátím, připravíme to a zvládneme to!"
Zavolal mi, abych okamžitě přiletěla.
Vždy ode mě očekával hlavně podporu a povzbuzení.
Šlo o to vcítit se do něj a dodat mu potřebnou odvahu.
Byl to vyčerpávající úděl.
Noci trávil sledováním televize.
Díval se jen na detektivky, filmy o loupežích, příběhy o poldech a zločincích.
Jsem si jistá, že se tak snažil získat zkušenosti pro svůj plán.
Sbíral tak v sobě síly na to,
aby ho mohl na těch věžích uskutečnit.
Častokrát chodil do vstupní haly WTC a trpělivě pozoroval, co se kolem děje.
jak lidé vchází, ukazují doklady apod.
Jednou jsem ho uviděl v hale.
A hned mi bylo jasné, že tam nějak nezapadá.
...jako kdyby nebyl úplně ve své kůži.
Bylo to prostě zvláštní.
Filipe!!!
To je skvělé, že tě zase vidím!
Prý se jmenuje Barry..
a viděl mě jednou v Paříži, jak žongluji na ulici.
Dali jsme se do řeči a on mi vyprávěl o všech těch akcích, co už na laně provedl.
A já mu řekl, že na WTC může rovnou zapomenout.
Ale on tyhle věci zkrátka vnímal jinak..
A já zase nebyl člověk, který hned k takovým ne úplně legálním věcem cítil averzi.
Barry mi pak zavolal a řekl mi, že je mu to strašně líto...
ale že se ve WTC úplně změnil bezpečnostní systém...
a všichni zaměstnanci jsou teď nuceni mít ID kartu.
Pak ale rychle dodal, že už jednu takovou vlastní...
a že mu nebude vadit, když mi jí na pár hodin propůjčí...
Filipovi se pak popdařilo udělat další umělecký kousek,
když vyrobil dokonalou kopii mé karty s jeho fotkou.
David zvaný "Donald" Rockový zpěvák
Jednou mi zavolal, že objevil dva Austro-američany.
Prý to jsou blázni a jsou moc skvělí.
Jsou připraveni nám pomoci.
Potkal jsem dva mladé Američany, Donalda a Chestra.
Seznámili jsme se s Petitem.
A já si hned vzpomněl na Alana Welnera, spolužáka ze střední...
...který byl vždycky pro nějaké dobrodružství.
Myslím, že to pak došlo i Petitovi.
Alan Welner
Jednoduše chytrý...
sebevědomý člověk...
znající své limity.
Kartu dostal bez rozmýšlení.
Pořád nám to předhazoval...
pořád o tom muvil...
pořád nám to navrhoval...
tak či tak z toho prý vytěží publicitu.
Věděl jsem, že je to blázen.
nebo podfukář nebo...
Vypadal ale celkem neškodně.
Vůbec jsem to tehdy nebral vážně.
Musel jsem si konečně zacvičit...
ale hlavně jsem chtěl ukázat svým dvěma americkým přátelům....
jak uchytit lano, jak pomoci Jeanovi.
Pak se jednou přede mnou vyhoupl na lano.
Ještě nikdy jsem neviděl nikoho tak koncentrovaného...
...a, myslím, že už ani neuvidím.
Jeho tvář se stáhla do výrazu naprostého soustředění.
Stala se z něj úplná sfinga.
Bylo to úžasné.
Dělal to půvabně a s klidem.
V jednom okamžiku dokonce udělal kotoul.
Vše, co říkal, byla pravda.
Lidi z týmu byli naprosto nespolehliví.
Vážně jsem se bála.
Už si nevybavím proč, ale za den D jsme zvolili 7. srpna.
Jean-Louis mi připomněl akci Notre Dame.
Řekl, že teď chystají něco podobného.
stejné dobrodružství, nikoli však v Paříži, ale v New Yorku na WTC.
Víc jsem z něj už nedostal, jen se zeptal, jestli do toho jdu.
Brzy měl přijet Jean-Luis...
a já pro něj vyrazil na letiště.
Ale koho tam nevidím? Snad ne Jean-Francoise?!
Je to Jean-Francois.
Ten milý, malý a věčně usměvavý Pařížan.
Neměl nikdy moc otázek, byl zkrátka vždy připraven pomáhat.
Potom. co jsme dorazili do New Yorku vlakem z Bostonu,
jsme v jednu chvíli procházeli kolem Empire State Building.
Zdvihl jsem hlavu,
a uviděl tu šílenou výšku.
Vystrašilo mě to.
Rozklepaly se mi kolena. Bylo to hrozné!
Uvědomil jsem si, že WTC je ještě mnohem vyšší.
Nikomu jsem nic neřekl, ale měl jsem strach.
Když se vrátil Jean-Louis, ještě se to zhoršilo.
Začalo to být nesnesitelné.
Problém byl v našem týmu.
Když jsem se s těmi dvěma seznámil, zjistil jsem, že jeden z nich je hudebník...
a ten druhý..už ani nevím.
Připadali mi jako naprostí ztroskotanci.
Myslím, pardon, ale...
Když jsem uviděl toho muzikanta, řekl jsem si: "Pane Bože!"
Poslední noc před akcí se na pokoj vrátili v zuboženém stavu.
Jeden z nich byl úplně ztuhlý.
Byl úplně mimo, ztrácel se v mlze kouře, který vydechoval.
Jean-Louise to vyděsilo. Stejně tak Filipa.
Asi jsem si trochu zahulil.
Určitě a jak!
Hulil jsem to denně třicet pět let.
A neměl jsem důvod k tomu, abych to ten den vynechal.
Jean-Luis a Albert.. bylo tam cítit napětí...
Na Jeanovi-Luisovi bylo vidět, že Albertovi nedůvěřuje.
Je obtížné si s někým rovnou padnout do oka.
Někdy je to naškodu...
...ale ozvat se přeci můžete.
Potřásli jsme si rukama a pozdravili se...
Oni nemluvili anglicky...
Já zase neuměl francouzsky.
takže skoro nebylo o čem si povídat.
Asi tak jenom: Rád tě poznávám, hodně štěstí!
Jdeme do toho!
23:08 , 6. srpna
Když jsem se ujistil, že už je všude ticho...
a, že je už tma...
...vysoukal jsem se ven.
Jen si to představte: být tři hodiny sehnutý v jedné poloze...
a pak najednout vstát.
Můžete být jakkoli vycvičení, ale stejně vám to bude činit obtíže...
Po chvíli jsem si řekl, že už nemůžeme déle čekat.
Řekl jsem Albertovi, že by měl jít první on...
...protože, kdybych šel já a chytili mě, nemohlo by se napnout lano.
...já byl jedniný, kdo věděl, jak by se to podle Filipa mělo udělat.
Albert tedy šel a po 5 mintuách se vrátil zpátky.
Jsem si jistý, že jsem řekl: "Dobře, tak jdeme. Ať to máme z krku!"
Potichu jsme se dohadovali: Pořád sice nevíme, odkud jdou ty zvuky, ale jdeme na to!
Po krátkém protažení jsme hned pospýchali asi pro to nejdůležitější...
Provazolezec ke své práci samozřejmě potřebuje provaz.
Teď se tedy plížíme ke schůdkám na střechu.
On je vepředu, já vzadu.
Najednou však spatřím noční můru.
Policajt, je tam policajt, má otevřené oči a hledí přímo na mě...
Byl tam někdo, s nímž jsme nepočítali.
seděl za stolem s malým světlem.
Rozhodl jsem se ho zarazit.
Ale počkat! On tlačí mě!
Já ho tlačím dozadu, a on mě tlačí dopředu!
Co se to děje??
Jeana však nebylo možné přimět, aby se obrátil...
...takže jsem ho musel následovat.
Protože jsme byli bez bot, nedělali jsme skoro žádný hluk.
Když jsme vyšli na střechu, ihned jsem zasyčel: "Viděl jsi toho hlídače?!"
"Samozřejmě že jsem ho viděl!
"Chtěl jsem tě varovat, a tak jsem táhl dopředu..."
"Proč jsi se bránil?"
"Protože jsem tě snažil zadržet, aby ses otočil a....."
Vzpomínám si na tu nesmírnost New Yorku! Jeho rozlehlost.
Socha svobody, Obecní dům, všechno vypadalo tak maličce.
Bylo to velkolepé.
A do toho ty zvuky, policejní sirény do ticha noci.
Bylo to tak živé!
Cítili jsme se jako králové!
Nejkrásnější na tom bylo, když jsme na protější věži uviděli siluety dvou postav.
I přes tu tmu jsem poznal, že to byly postavy Jeana-Luise a Alberta.
Dokázali to!
Když jsem ho uviděl na protější střeše, byl jsem neskutečně šťastný...
Co mně utkvělo v paměti...
...byl okamžik, když jsme vyšli do té tmy a já uviděl výstražná světla, jak se otáčejí...
jako malé metronomy dávající vám vůbec nějaké povědomí o čase.
Uvědomil jsem si tu nesmírnost okamžiku.
Uprostřed toho bláznění jsem najednou pocítil radost a naději.
Potom jsem pomohl Jeanu-Francoisovi, aby se jako netopír...
...mohl spustit do otvoru pro schody...
a podívat se, co dělá hlídač.
Takže si představte, co by se stalo, kdyby byl hlídač vzhůru...
Uviděl by, jak se na něj dívá převrácená lidská hlava.
Nejdřív jsem si připravil luk...
...potom šíp a rybářský vlasec.
Už jsme jen čekali...
S Jeanem-Luisem jsme byli domluvení, že až bude připraven, pozvedne paži.
Já jsem pak měl signalizovat, že jsem připravený stejným způsobem.
Pak měl napočítat do deseti a vystřelit...
Ale pro -NEJSEM PŘIPRAVEN- žádný signál neexistoval.
Na to jsem nepomyslel. A já připraven nebyl.
Konečně jsem uviděl smluvený signál.
"Jsem připraven!"
Čekal jsem na něj tak dlouho, že hned, co jsem ho uviděl..
...jsem zamířil a bezrozmýšlení vystřelil.
Ale Filip stál skoro na kraji střechy.
Šel jsem pak šíp hledat.
"Nic!"
V největším zoufalství jsem ze sebe serval oblečení...
Myslel jsem, že tak snáze ucítím ten vlasec.
S bušícím srdcem jsem sešplhal k okraji střechy...
A najednou jsem ucítil, jak mi poletující vlasec zavadil o stehno...
Šíp se pohupoval na samém okraji jednoho rohu střechy.
Slabé pfff...
Slabý závan větru,
ho mohl snadno zfouknout dolů.
První věcí, kterou jsme vytáhli....
potom, co jsme měli vlasec...
a co tenké lano vystřídalo silnější...
byl přivázaný pytel.
V tomto pytly byl nejdůležitější nástroj pro naší komunikaci...
Vysílačka.
Drobná hračka Entercomu byla zapojena...
a my uslyšeli Filipův hlas.
A já jsem si to začal užívat.
"Teď jsme všichni na jedné lodi."
"Už to konečně začne."
Hlídač pak odešel.
Jean-Francois skoro nemohl mluvit, byl hlavou vzhůru příliš dlouho.
Rychle jsme seběhli dolů, a chvatně jsme vynesli naše vybavení ven...
Já jsem pak ještě políčil na schodech malou past.
Měl to být takový budík: "Někdo jde na střechu!"
Všechno šlo jako po másle.
Nebyla ještě ani půlnoc...
To znamenalo, že to za další tři hodiny všechno v ideálním případě dokončíme.
Byli jsme připraveni napnout lano.
Filip byl připraven.
Nylonové lano bylo přivázáno, jsme připraveni.
V jednu chvíli jsem patrně lano upustil více, než bylo záhodno.
Uviděl jsem, jak se lano řítí dolů, děsný rachot...Co se děje?
Skoro jsme přišli o lano!
EEEEEEEEEEEE!
Hned volám Filipovi, co se děje?
"Nejde to zbrzdit!"
Docela neštěstí...
Skutečnost, že jsem neuměl francouzsky a neslyšel jsem tedy do detailu, co se děje...
byla v něčem docela užitečná.
Takže jsme museli nahoru vytáhnout víc než stometrové ocelové lano.
Už ani nevím, kolik jsme toho vytáhli...
Ale i když jsme se snažili tahat intenzivněji...
dvě minuty, tři minuty....
nikdy jsme nevytáhli víc než jen kousek toho nekonečného lana.
Asi po půl hodině jsme si začínali myslet, že to nezvládneme.
Byl to velký průšvih.
Někdo jde na střechu!
Jean-Francois to uslyšel taky a ihned se schoval...
Vypadal jako mrtvé zvíře...
Hráli jste si někdy jako děti na schovávanou v parku a přitom se schovali za velký strom?
Hlídač vešel na střechu...
a prošel přímo kolem mé skrýše.
Jde, vy jdete.
Stojí, vy stojíte.
Hlídač se začal otáčet kolem kostky uprostřed střechy...
A já dělal to samé na jejím protějším konci.
To mohlo trvart věčně.
alespoň do chvíle, než by se jeden z nás otočil a...
A takhle to pak skutečně pokračovalo...
On se otočil, já se otočil. On se zastavil, já se zastavil.
On pokračoval, já pokračoval.
Kdyby se býval ohlédl...upss.
Schovejte se, začínáme!
Albert to začal vzdávat, hádal se, říkal:"Už to dělat nechci. Tohle nezvládneme!"
Bylo jasné, že to nezvládneme....
Ale hádat se s ním nešlo, to bylo naprosto zbytečné.
On prostě pokračoval, bez ohledu na cokoliv.
Bylo bláhové si myslet, že se nám to podaří natáhnout před rozbřeskem.
Jen si představte, že jste po měsících příprav konečně na střeše...
a po tom všem se na to máte vykašlat a to jen proto, že je lano trochu prohnuté.
Přehnaně řečeno....byly všechny naděje ty tam.
Víte, strašně jsme se snažili...
a najednou....
-Vypadnout!-
Našla jsme si taxi, které mě tam vzalo.
Ulice byly pusté.
Takže jsem se připojila k ostatním.
Další členové týmu přicházeli.
Všichni jsme upřeně zírali na ty věže.
Snažila jsem se tam zachytit nějaký pohyb,
ale nic jsme neviděli.
Bylo to strašně napínavé.
Bylo mlhavo...
Myslel jsem, že...je to v háji.
A taky trochu foukalo.
Trochu větrno, tenkrát ráno.
Vyhlížel jsem, jestli už je napnuté lano.
A byl jsem z toho úplně zelený.
Myslel jsem, že se štěstím pominu.
Konečně se mi to podařilo!
Ty poslední metry se tahaly nejlépe...
Přestože to jeho společník vzdal, Jean-Luis k ránu zavolal:
"Filipe, dokázal jsem to! Mám obě dvě vzpěry, lano je napnuto!"
Jediné, co jsme zahlédli, byla jakási černá skvrna padající k zemi.
Co to k sakru je?
Najednou jsme něco zahlédli, nějaký stín,
jak se v sekundě řítí dolů.
Vyděl jsem tu věc padat a...
nemohl jsem tomu uvěřit...
říkal jsem si: "A je to! Celou dobu si něco namlouváš, a on mezitím už po prvním kroku padá k zemi..."
...může být po něm...
S úlevou jsme vykřikli...
byl to jen kus šatů.
Všichni jsme si říkali: " Musel asi něco odhodit, to je vpořádku."
Uprostřed střechy, na které byl Filip, bylo vidět velké kolo z výtahové šachty.
Domníval jsem se , že když někdo pojede nahoru, poznáme to.
Vykřikl jsem na Jeana: "le Roue, le Roue!" "KOLO,KOLO!"
Uviděl jsem totiž, jak se ten obr najednou rozhýbal.
A já věděl, že už není cesta zpět, že už mi čas přestal být nakloněn.
V tu chvíli jsem se bál, snad poprvé jsem pocítil opravdový strach.
Vždyť musí být vyčerpán skoro jako já
Možná ne tak moc, ale na to, co chce podniknout...
To nevypadá dobře.
Tahle akce bude to nejhorší, co zatím podnikl...
Měl jsem vážně strach.
Mysleli jsme samozřejmě na nejhorší.
Mysleli, ale nevěřili tomu.
Nikdo tomu nevěřil.
A já se musel rozhodnout, jestli k levé noze na provaze přisunu i pravou, která se zatím opírala o střechu.
Může to být, nevím, konec mého života.
Zároveň mě však něco neodolatelného uvnitř nutilo, abych pokračoval.
Smrt je velmi blízko.
Nejdřív jsem se snažil si co nejvíce prověřit lano.
Normálně ho tak musíte prověřit po celé délce....
prověřit první vzpěru a pak pokračovat...
projít si střed, který se prohýbá a kroutí, vyzkoušet druhou vzpěru...
Ne! Já si prověřil jen úsek k první vzpěře a věděl jsem dost!
Už to bylo v suchu.
Uviděl jsem, jak se pousmál.
V obličeji měl napjetí, ale také jakousi úlevu.
A od té chvíle jsem věděl, že je vše vpořádku.
Že je v bezpečí.
Uviděla jsem Filipa.
Byl tam nahoře, bylo to jedinečné.
Tak hrozně nádherné.
Bylo to, jako kdyby kráčel po mracích.
Byly tam úžasné momenty.
Když se posadil...
...když si lehal a zase vstával, zírali jsme na to jako na zjevení.
Další silný okamžik byl, když...
Bylo to tak nádherné.
Když poklekl.
V jedné chvíli prostě poklekl a zasalutoval.
Vykřikla jsem: " Podívejte se!"
Lidé se začali kupit, ale nic neviděli.
Ptali se: " Co je? Co máme vidět?"
Řekla jsem " Támhle, provazochodec! Přechází po laně!"
V jednu chvíli jsem se posadil a udělal něco, co mnohé lidi uvádí v úžas...
pohlédl dolů a uviděl něco, co už nikdy v životě neuvidím.
Můžu vám říci, i když to zní zvláštně, že jsem ten dav pod sebou slyšel.
Viděl jsem ho, slyšel jsem ho, velmi, velmi zřetelně.
Viděl jsem něco, o čem se mi nikdy ani nesnilo.
Snad nějaké mámení...
Ta výjmečnost a nezměrnost okamžiku způsobila to...
že jsem přestal vnímat, že se o něj bojím.
Bylo to kouzelné a přitom tak skutečné...
Stážník Myers a já jsme pozorovali tohoto tanečníka na provaze...
...protože to ani nebyl provazochodec.
Asi tak na půli cesty mezi věžemi.
A když nás uviděl, začal se smát a chechtat.
Nevěděli co si mají počít s přízrakem chodícího provazolezce mluvícího se svým lanem.
Filip si samozřejmě neodpustil provokaci.
Bylo to prostě v něm, přistupoval tak ke všemu!
V jednu chvíli přišel až těsně ke střeše, kde stála policie.
pokoušeli se ho chytit,
ale on se otočil a poodešel, byl si jist, že ho následovat nebudou!
Když se dostal až k budově, požádali jsme ho, aby z lana slezl.
Ale on se místo toho otočil a odešel zase do středu.
Každý, kdo ho pozoroval, byl jako uvytržení.
Když jsme poznali, že z lana jen tak nesleze...
....a naopak si to chození velmi užívá...
Sdělili jsme jeho druhovi, že pokud nesleze, budeme ho muset sundat helikoptérou.
Ve stejné chvíli pak na něj jeho společník promluvil francouzsky...
Byl to jeho krajan...
"FILIPE!"
Policie tě chce sundat, asi by si už měl přestat...
A já jsem strašně zuřil...
Zachránilo mi to ale život.
Někdo se pohybuje na laně mezi věžemi WTC...
...už je tam i policie.
V duchu jsem si říkal, že asi sleduji něco, co už nikdy nikdo na tomto světě neuvidí.
Jen jednou za život...
Už jsem neměl žádný důvod na laně zůstávat...
Navíc jsem ve vzduchu ucítil vlhkost a vítr kolem sílil...
Přátelé mi pak řekli, že jsem tam strávil 45 minut.
Přešel jsem to devětkrát!
Chytli mě a jeden hlídač mě spoutal...ruce za zády.
Nahnali mě po schodech dolů...
a to bylo asi to nejnebezpečnějí...
protože jsem si na úzkém schodišti málem rozbil čelo.
Řekli mi, že to celé organizovali tři dny...
Myslím, že za lano dali tak 1000 dolarů...
ale nechápu, jak ho mohli sami natáhnout.
Řekl vám, proč to udělal?
Ne.
Proč jste to udělal?
Nemám čas vysvětlovat..
Pořád jenom: Proč? Proč?
Abych ty dotěrné dotazy nějak odbyl...
musel jsem se opět vcítit do americké mentality.
potřeboval jsem něco tajemného a velkého.
A pak mě to napadlo..krásné na tom bylo, že jsem vlastně nic nevymyslel.
Proč jste to udělal?
To už je snad tisícíté "proč" dnešního rána...
Žádný důvod pro to nebyl...
Odvezli mě pak na psychiatrii, aby mi udělali testy...
Kolem nás to vypadalo jako v nějakém sci-fi.
Lidé zmateně pobýhali.
Byli jsme obklopeni blázny.
Ale my byli klidní, staly se z nás hvězdy!
Pořád jsem se ptal po nějaké vodě, byl jsem velmi dehydratovaný...
A oni se mě zeptali, kdy jsem naposledy pil...
A já na to: "Nezbláznili jste se? Nehráblo vám?"
Víte vůbec, co se mi podařilo?
Tancoval jsem na střeše světa...
Jsem na předních stranách světových deníků...
Čekají tam na mě stovky novinářů...
A vy se mě ptáte, kdy jsem naposledy pil?!
Jste úplní blázni...
Ten mladík je naprosto v pořádku, jen má trochu žízeň...
Policie to celé vzala s humorem.
Petit a jeho společníci byli vzati do vazby.
Soud jim však udělil jen napomenutí za rušení veřejného pořádku.
Státní návladní mi nabídl obchod.
Řekl mi, že když udělám malou šou.
Něco jako žonglování s pomeranči pro děti.
Ale před kamerami, aby o tom každý věděl...
Pak celé obvinění stáhneme...
Já souhlasil.
Jak jsem pak scházel schody městského soudu...
Uviděl jsem v davu jednu faninku.
Moc hezky se smála, přišla ke mně a láskyplně mě objala...
A zamilovaně řekla, že chce být první člověk, se kterým budu sdílet svojí radost.
Řekla mi, že za mnou půjde kamkoli.
Samozřejmě že to pak skončilo v posteli.
Na krátký okamžik jsem pocítil jakousi tělesnou blaženost..
Jak nechutné! Ale přece...
Omlouvám se...ale přesto to bylo krásné.
Moji přátelé na mě pořád čekali...
Annie, moje děvče.... byla to zrada všech mých přátel.
Vím, jak jsem jim volal: "Mám teď hodně rozhovorů, tak snad už brzy..."
Prožíval jsem tuhle velkolepou extázi blaha.
Ale na veřejnosti jsem musel být vystrašený k smrti!
Myslím, i před mými přáteli...
"Jsem strašný hříšník!"
Viděla jsem, jak se Filip pomalu učí být slavný a známý.
denně se setkával s projevy nadšení a náklonosti.
Lidé k němu přicházeli a říkali: "Dal jste nám takový dar!"
" Bylo to nádherné!"
Bylo to takové oživení... děkujeme!"
Bylo to zvláštní, myslím, že se v těch dnech Filip hodně změnil.
V New Yorku mě najednou každý znal...
Nejste náhodou ten chlápek, co přešel mezi Dvojčaty?
Jo, jo, to jsem já...
To je neuvěřitelné!
A pak další: Vy jste ten, co...
Jo, jo, jo...
A pak: Vy jste ten?
Jo, to sem já.
Věděl jsem, že se s námi soud mazlit nebude.
Nakonec jsem byl vyhoštěn ze Spojených států.
Mluvili jsme o tom pak v letadle...
A Jean-Francois mi s nadšením řekl, že už se těší na další podnik...
A já na to: "Ne, takový příběh už neprožijeme."
Něco zkrátka bylo špatně... myslím, v našem přátelství.
To ale nevadí, protože...
Vlastně jsme to dokázali...
A vlastně...
To co se stalo, už nemůžete vzít zpátky..
Stalo se, že...
Byl to velký románek.
Přesto bylo jasné...
...že si Filip prožil něco neuvěřitelného a snaží se s tím nějak vyrovnat, začít nový život.
Já jsem to kupodivu cítila stejně.
Znamenalo to konec našeho vztahu.
A bylo to tak dobře.
Připadalo mi vždy přirozené, že se život má žít naplno.
Musíte v sobě pěstovat vzdor...
Odmítat jakékoli podřizování se pravidlům...
Neusínat na vavřínech...
Neupadat do stereotypu...
Každý den, každý rok, každou myšlenku brát jako jedinečnou výzvu...
A pak i vy můžete zasvětit život lanu...
z odposlechu přeložil FLO777@ATLAS.CZ
Přečasoval Mr. Tyč (Steev) ---------------------------www.titulky.com------------------------